
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 2 december 2004. 

När det gäller onsdagens föredragningslista och betänkandet av Pierre Moscovici om Rumäniens framsteg på vägen mot anslutning (A6-0061/2004) har gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen framställt en begäran om att vi skall skjuta upp betänkandet till ett senare sammanträde. 
Frassoni (Verts/ALE ),
   – Herr talman! På min grupps vägnar skulle jag vilja framhålla att vi är starkt för Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Vi motsätter oss dock att anslutningen hastas igenom utan att landet helt uppfyller de fastställda kriterierna. Det skulle vara till skada både för Europeiska unionens trovärdighet – särskilt eftersom andra utvidgningar också förbereds, som vi alla vet – och för alla de människor i Rumänien som kämpar för rättssäkerhet och mot korruption, och det skulle försvåra lösandet av andra allvarliga problem som nyligen också har belysts av kommissionen. Vi har därför, herr talman, begärt att omröstningen skall skjutas upp och att en dialog skall inledas med de nyvalda ledamöterna av det rumänska parlamentet, så att vi kan skänka trovärdighet åt en process som inte skulle ha någon om den var automatisk och därmed fullständigt meningslös. 
Swoboda (PSE ),
   . – För att fatta mig helt kort, fru Frassoni, så röstar vi denna vecka inte om Rumäniens anslutning utan om betänkandet, som innehåller både kritik och beröm. Vi anser att vi just nu, i detta kritiska skede, måste visa Rumänien vad som krävs av landet under kommande veckor, månader och kanske år om det skall kunna ansluta sig. Vi menar därför att debatten och i sista hand omröstningen om Rumänien måste hållas nu i veckan. På min grupps vägnar vill jag följaktligen uttrycka mitt motstånd mot att detta debattinlägg skjuts upp. 

–En annan sak som rör onsdagens sammanträde är en föreslagen ändring av föredragningslistan. Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har båda begärt att vi skall skjuta upp betänkandet av Carlos Coelho om en enhetlig utformning av visumhandlingar och om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland (A6-0029/2004) till en senare sammanträdesperiod. 
Swoboda (PSE ),
   . – Herr talman! Jag väntade faktiskt på Graham Watson, men jag gör det nu själv. Jag tror att ett misstag har begåtts, eftersom det inte är meningen att Coelhobetänkandet på föredragningslistan skall stå där ännu; vad som borde stå där är betänkandet om bekämpning av gränsöverskridande fordonskriminalitet. Jag begär därför att det betänkande som för närvarande är upptaget på föredragningslistan skjuts upp och ersätts av Carlos Coelhos betänkande om en strategi mot fordonskriminalitet med gränsöverskridande verkningar. 
Coelho (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag har inget att invända mot att det nederländska initiativet om fordonsstöld sätts upp på föredragningslistan, eftersom jag tycker att det skulle vara en fin gest mot det nederländska ordförandeskapet att parlamentet klargjorde sin ståndpunkt om vad som när allt kommer omkring är ett fredligt initiativ som inte vållar strid i kammaren. Vad jag inte anser är rimligt är att detta skulle ske på bekostnad av initiativet om register. Detta eftersom det centrala i registerfrågan är införandet av biometriska uppgifter. Under den senaste sammanträdesperioden i Bryssel klargjorde parlamentet sin ståndpunkt i frågan när det gäller pass. Vad vi nu måste göra är att avsluta ärendet när det gäller visum. Detta är ingen medbeslutandefråga. Saken är den att parlamentet avger sitt yttrande till rådet, och antingen gör parlamentet detta i tid, så att yttrandet kan påverka rådets beslut, eller också förlorar vi på grund av ”utevaro”, eftersom rådet går vidare och fattar sitt beslut utan parlamentets ståndpunkt.
Vår ståndpunkt var välgrundad, och även socialdemokraterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ställde sig bakom den, och jag ser inget skäl till att vi skulle ge upp beslutet i dagens sammanträde.
Jag anser därför, herr talman, att vi skulle kunna ta med betänkandet om det nederländska initiativet, vilket skulle vara en fin gest mot ordförandeskapet, men utan att ta bort betänkandet om visum, som faktiskt antogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med en överväldigande majoritet, där även socialdemokraterna ingick. 

 En annan sak som rör onsdagens sammanträde är en föreslagen ändring av föredragningslistan. Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har båda begärt att vi i omröstningen vid middagstid skall ta med betänkandet av Carlos Coelho om Konungariket Nederländernas initiativ inför antagandet av rådets beslut om en strategi mot fordonskriminalitet med gränsöverskridande verkningar, godkänt i enlighet med artikel 43.1 i arbetsordningen (A6-0052/2004). 
Swoboda (PSE ),
   . – Herr talman! Jag trodde faktiskt – och utformade min begäran därefter – att Coelhobetänkandet om fordonskriminalitet med gränsöverskridande verkningar skulle behandlas i stället för det uppförda betänkandet. Det var vad jag begärde, och som jag förstår saken har Carlos Coelho inga principiella invändningar mot att betänkandet diskuteras. 
Talmannen.
   För att ersätta ett betänkande med ett annat måste vi enligt arbetsordningen först rösta om att ta bort det första och sedan rösta om att ta med det andra.
Napoletano (PSE ),
   – Herr talman! Jag framställer denna begäran för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och tror inte att de andra grupperna kommer att göra invändningar. Min begäran gäller det ytterst allvarliga läget i Kambodja, där ett antal barn som myndigheterna hade fritagit och överlämnat till en icke-statlig organisation på nytt har kidnappats av kriminella personer som sysslar med prostitution, samtidigt som personalen på den icke-statliga organisationen i fråga har mordhotats. Läget är verkligen mycket allvarligt.
Vi har redan behandlat de brådskande ärendena, och jag tror att alla grupperna är ense om att behålla Zimbabwe, Kongo och Bhopal på föredragningslistan. Vi avser inte att motsätta oss dessa ämnen utan begär bara att vi skall kunna ta upp Kambodjafrågan inom ramen för debatten om förberedelserna inför Europeiska rådets möte, som skall hållas på onsdag, för att öka medvetenheten i rådet och kommissionen. Vi tror att detta vore det rätta att göra, särskilt med tanke på allvaret i omständigheterna. Dessa barn har tvingats tillbaka in i prostitutionskedjan, vilken som bekant tjänar en europeisk kundkrets. Vi anser därför att det skulle vara en mycket lyhörd handling att behandla frågan under debatten om Europeiska rådets möte, och jag tror inte att någon av grupperna kommer att göra invändningar. 
Talmannen.
   Vad ni har sagt gäller inte någon förändring av föredragningslistan.
Ordförandeskapet kommer inte att hindra att någon fråga tas upp i debatten med rådet. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Även om vi kan göra som ni har sagt skulle vi kanske kunna be er att efter debatten skriva till den kambodjanska regeringen för att uttrycka parlamentets stora oro över händelserna? Det skulle utan tvekan vara ett lämpligt sätt för oss att ta itu med dem. 
Talmannen.
   Det gör jag gärna, förutsatt att alla instämmer och ingen är emot. I annat fall blir vi tvungna att debattera saken. Jag skall vidarebefordra Europaparlamentets oro, men vi ändrar inte föredragningslistan. 
Pannella (ALDE ).
   – Herr talman! Även jag instämmer helt på denna punkt. Om ni beslutar er för att skicka en skrivelse till de kambodjanska myndigheterna skulle jag dock vilja be er att understryka denna händelse i synnerhet, men att även hänvisa till läget i stort. Som vi alla vet har den kambodjanska kungen abdikerat i protest mot det allmänna politiska läget, och medlemmar av Sam Rainsy-partiet (SRP) och oppositionen har mordhotats och även hotats med att kastas ut från parlamentet. Jag stöder därför till fullo ert initiativ att skicka en skrivelse, i vilken jag ber er att uttrycka vår ytterst stora oro inte bara över denna händelse utan även över situationen i stort när det gäller rättsläge och mänskliga rättigheter. 
Talmannen.
   Jag förmedlar mer än gärna er oro i denna och andra frågor, men jag kan inte i en skrivelse analysera det politiska läget i ett visst land och gå in på alla de detaljer som skulle vara omöjliga att analysera utan en debatt och omröstning i parlamentet. Det finns en specifik fråga som skulle kunna tas upp i en skrivelse som uttrycker oro just i den frågan, men jag tror inte att jag bör gå så långt som till att analysera det politiska läget i Kambodja i stort utan en föregående debatt och resolution av parlamentet.
Om det inte finns några invändningar kommer min skrivelse därför att begränsas till att uttrycka oro i den fråga som tagits upp av Monica Napoletano, och jag skulle vilja uppmana er att debattera det politiska läget i Kambodja i enlighet med lämpliga parlamentariska förfaranden, om ni så önskar.
Jag tror säkert att ni förstår detta, herr Pannella. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är anförandena på en minut. 
Podkański (PPE-DE ).
      Herr talman! De svårigheter som europeiska bärproducenter och företag inom förädling och lagring av sådan frukt upplever fick mig att den 28 oktober 2004 ställa följande fråga till Europeiska kommissionen: Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta för att skydda bärodlarna, i synnerhet i EU:s nya medlemsstater, samt garantera en lönsam avsättning för såväl producenter som förädlingsföretag?
I kommissionens svar av den 16 november 2004 påstods bland annat att problemen var följden av en rekordskörd och att polska producenter borde kunna bjuda ut sina varor på bästa tänkbara villkor genom att utnyttja medel inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker.
Herr talman! Jag frågade inte vad de polska producenterna bör göra, utan vilka åtgärder kommissionen avser att vidta för att skydda bärodlare och garantera en lönsam avsättning för deras frukt. Eftersom jag inte har fått något svar skulle jag vilja be er att ingripa.
López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fördöma Spaniens avskaffande av en av principerna för alla demokratier: principen om maktfördelning. Regeringen har nyligen lagt fram en lag som syftar till att underkasta rättsväsendet regeringens beslut, och den tvekar inte att manipulera lagen och de parlamentariska förfarandena för detta ändamål.
När denna lag genomförs kommer det spanska rättssystemet att bli mycket instabilt, tungrott och lätt att manipulera till följd av dödlägen i det spanska rättsväsendets generalråd (Consejo General del Poder Judicial), dödlägen som hämmar dess beslutfattande. Och besluten kommer att vara underordnade regeringens önskemål.
Detta missbruk kommer troligen att granskas av författningsdomstolen, men Europeiska unionen kan inte stillatigande åse dessa åtgärder, som upphäver rättsväsendets oberoende. Unionen måste fråga sig varför en medlemsstat försöker ta kontroll över verksamheten i rättsväsendets styrande organ. Om Europeiska unionen verkligen vill bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa måste den ingripa för att garantera rättsväsendets oberoende i Spanien. 
Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Det har nu gått en månad sedan jag uppmärksammade parlamentet på att vi den 16 september antog en resolution där vi slog fast att ett informationsuppdrag skulle skickas till Vojvodina för att rapportera om våldshandlingar mot nationella minoriteter. Varför tar det fyra och en halv månad att skicka en sådan grupp? Under tiden fortsätter våldshandlingarna. Att vänta i fyra och en halv månad på att undersöka våldshandlingar mot nationella minoriteter och att låta fyra och en halv månad gå utan att genomföra den resolution som vi antog visar på inkompetens och bristande trovärdighet från vår sida. Europaparlamentets trovärdighet står på spel. Det behövs en allmän omprövning av parlamentets förfarande för övervakning av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. 
Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Många av oss har protesterat mot etableringen av en ny guldgruva i Rosia Montana i Rumänien. Gruvprojektet skulle förstöra landskapet och förorena floderna och sjöarna i hela regionen med cyanid, från Rumänien genom Ungern till Svarta havet. Det är den rumänska regeringens ansvar att stoppa detta fruktansvärda projekt; dock bör gruvbolagets kanadensiska ägare också nämnas i detta sammanhang. Jag har svårt att tro att ett europeiskt företag skulle tillåtas att förstöra en hel stad i Kanada, med hus, kyrkor och kyrkogårdar. Jag ber den kanadensiska regeringen och allmänheten att visa samma respekt för oss européer. Miljöförstöring skall inte exporteras. Eftersom vi bor på samma planet har européer och kanadensare ett gemensamt ansvar. 
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill fästa parlamentets uppmärksamhet – kanske inte för första gången – på diskrimineringen av många universitetsstudenter från de tio nya anslutningsländerna som studerar i de femton gamla medlemsstaterna. Ett exempel – och jag har fått klagomål från dessa studenter – är att 19 medicinstudenter som för närvarande studerar vid Royal College of Surgeons i Dublin på Irland har ombetts att fortsätta betala samma avgift som personer från icke-EU-länder betalar – flera tusen pund varje år – trots att Cypern blev medlem i Europeiska unionen den 1 maj.
Detta är väldigt orättvist, herr talman, och jag ber er att ingripa för att förhindra denna orättvisa diskriminering bland universitetsstudenter från de nuvarande 25 medlemsstaterna i Europeiska unionen. 
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! För några dagar sedan träffade ordföranden i vårt parti, PASOK, Georgios Papandreou, patriark Bartolomeus i Istanbul och fick då tillfälle att på nytt bekräfta vårt stöd för det ortodoxa patriarkatets ekumeniska prägel, för det viktiga andliga och kulturella arbete som det utför samt för patriarkens internationella initiativ för dialog med religioner och kulturer och för miljöskydd.
Ni, herr talman, hade själv ett liknande möte helt nyligen, och jag skulle vilja välkomna den starka humanitära medvetenhet som kännetecknade era uttalanden. Som alla vet har det ekumeniska patriarkatet i många århundraden verkat mycket aktivt för ortodoxa nationers kulturella och andliga utveckling. Det är kristendomens ortodoxa centrum i världen. Mot bakgrund av ert särskilda politiska och institutionella inflytande skulle jag därför vilja föreslå att ni tillsammans med alla de politiska grupperna tar initiativet till ett gemensamt uttalande där ni dels bekräftar Istanbulpatriarkatets ekumeniska prägel och behovet av att omedelbart öppna Halkiseminariet på nytt, dels framhåller att det inte äventyrar Turkiets nationella säkerhet att skydda och främja patriarkatets arbete. 
Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! När jag i helgen arbetade i mitt valdistrikt fick jag höra att ännu en kvinna väntas bli stenad till döds om tre veckor efter ett domstolsutslag i Iran. Eftersom uppgifterna kom för sent för en begäran om brådskande förfarande skulle jag nu vilja be kammaren att granska detta fall och, om så behövs, vidta åtgärder mot Iran. Jag anser inte att kammaren – för att inte tala om Europeiska unionen – kan tolerera att stater uppträder på detta vis. Jag ber er därför att omgående försöka utröna om en ung kvinna verkligen väntar på att bli stenad till döds i Iran om tre veckor och att ingripa inom ramen för era befogenheter om så skulle visa sig vara fallet. 
Talmannen.
   Om ni ger oss konkreta uppgifter skall ordförandeskapet mer än gärna inleda de tillämpliga förfarandena enligt arbetsordningen. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ni kommer kanske ihåg att jag under förra sammanträdesperioden i Strasbourg tog upp situationen för de tre personer som hölls som gisslan i Afghanistan. Jag är säker på att alla är lika lättade som jag över att de har släppts och nu har lämnat Afghanistan och återvänt till sina hem.
Jag tackar er och era medarbetare för er hjälp och er hänsyn och för det snabba stöd ni gav till både rådet och kommissionen. Det var bra att vi bidrog, även om det bara var till en liten del, till att de tre personerna i gisslan frigavs. Jag anser att det bevisar hur viktigt det är att utöva maximala påtryckningar vid sådana tillfällen. I en värld där det händer så mycket tråkigheter känns det bra att höra goda nyheter ibland. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Parlamentet har ofta diskuterat frågan om fackliga rättigheter i Colombia, men på mina egna och min kollega Proinsias De Rossas vägnar ber jag er att snarast ingripa till försvar för arbetarna i fackföreningen Sintracarbon. De har blivit utsatta för dödshot och utpressning av olagliga paramilitära trupper som är involverade i förhandlingarna med deras arbetsgivare, Carbones del Cerrejón.
Herr talman! Jag ber er att på Europaparlamentets vägnar skicka en skrivelse till företaget, dess europeiska ägare Anglo American, BHP Billiton och Glencore International samt till de colombianska myndigheterna, där ni kräver att dessa arbetare beskyddas.
Parlamentet måste fördöma den våldsamma terrorn i Colombia och på alla platser i världen, som drabbar fackligt aktiva som genom att företräda sina medlemmar bara försöker utnyttja sina rättigheter enligt internationella lagar. 
Mote (NI ).
   – Herr talman! Vid vår senaste sammanträdesperiod i Strasbourg varnades Nigel Paul Farage för de juridiska konsekvenserna när han talade om Jacques Barrot. Detta innebar att han inte kunde säga sin åsikt utan fruktan för att arresteras eller åtalas. Varningen kom bland annat från Graham R. Watson, trots att han själv hade varit ohövlig mot Marta Andreasen. Många av oss protesterade då, men inte mot Graham R. Watsons rätt att säga sin åsikt.
Jag trodde att parlamentet erbjöd immunitet mot åtal eller repressalier för ord yttrade i kammaren under ett plenarsammanträde. Hur kan ett äkta parlament annars fungera, eller är detta inte ett äkta parlament?
Efter att Nigel Paul Farage hade talat åberopades fransk rätt. Vi befinner oss på fransk mark, men de franska lagarnas relevans är diskutabel eftersom vi hela tiden påminns om att EU:s lagstiftning har företräde framför den nationella lagstiftningen. Så detta är min fråga: Hade Nigel Paul Farage rätt att säga sin åsikt på det sätt han gjorde och, om inte, hur och med vilken befogenhet inskränks ledamöternas yttrandefrihet i kammaren? 
Talmannen.
   Ert inlägg erbjuder mig ett tillfälle att säga några saker om detta. Mycket riktigt uttrycktes vid det tillfället olika åsikter. Jag skulle vilja klargöra att parlamentet är ett utomterritoriellt organ. När det samlas i Strasbourg är fransk lagstiftning därför inte tillämplig om den kan inverka på någon ledamots yttrandefrihet.
Detta måste klargöras, och jag anser att vi alla bör godta att en rimlig gräns skulle vara att försäkra oss om att vi inte med våra ord ifrågasätter en ledamotskollegas heder. Det kan under inga omständigheter sägas att fransk lagstiftning tillämpas i Strasbourg för att begränsa någon ledamots yttrandefrihet. Jag vill göra det mycket klart. 
Yañez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påminna er och hela parlamentet om att det om bara tre månader har gått ett år sedan den värsta terrorattacken i Europa under senare årtionden. Jag syftar på attacken i Madrid den 11 mars 2004.
Den undersökningskommission som utreder attentatet den 11 mars håller på att avsluta sitt arbete. Den har gjort en fantastisk insats och dragit vissa tydliga slutsatser: man bekräftar på ett tillförlitligt och otvetydigt sätt att islamisk radikalism var ensamt och uteslutande ansvarig för attacken. President José Luis Rodríguez Zapatero har i dag väckt förslag om en internationell pakt mot radikal islamisk terrorism, och det är därför viktigt att det förs en dialog mellan Europa och den moderata islamiska världen. Man framhåller också vikten av att förebygga internationell terrorism och att José María Aznars regering begick allvarliga fel, och detta gäller både bristen på beredskap och manipuleringen av folkopinionen mellan den 11 och 14 mars 2004 av rent partipolitiska skäl. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mellan den 25 september och 19 oktober 1915 blev 61 000 brittiska soldater dödade, tillfångatagna eller skadade vid slaget vid Loos. Minst 8 000 dog, deras kroppar försvann i slagfältets blodiga lervälling, ett fält som blev en massgrav. Slagfältet ligger i Auchy-les-Mines i norra Frankrike. För några veckor sedan grävdes fältet upp av bulldozrar för att bli en kommunal soptipp. Efter att bulldozrarna kom dit har det blivit omöjligt att röra sig på fältet utan att trampa på fragment av mänskliga ben och kvarlevor, söndertrasade militäruniformer och militär utrustning. Kropparna efter dessa tusentals modiga män begravs på nytt under hushålls- och byggavfall.
Jag ber er, herr talman, att skriva till myndigheterna i Auchy-les-Mines och uttrycka vårt kraftfulla fördömande av skändningen av dessa soldaters gravar. Detta var män som osjälviskt gav sina liv för att skydda friheten och demokratin på denna kontinent. Det är ovärdigt att deras viloplats har behandlats på detta sätt. 
Talmannen.
   Jag noterar vad ni sagt. Vi kommer att överväga vilka åtgärder vi kan vidta i saken. 
Martin, David (PSE ).
   – Herr talman! Det ekonomiska och sociala livet i samhällena på de skotska öarna är starkt beroende av västkustens färjelinjer. Den skotska verkställande myndigheten har efter juridisk rådgivning och efter att ha rådfrågat den förra kommissionen beslutat att dessa färjelinjer enligt EU:s konkurrenslagstiftning måste säljas ut genom offentlig upphandling och privata operatörer ges möjlighet att ta över kontrakten från det statligt ägda företaget Caledonian MacBrayne. Förra veckan skedde något högst ovanligt – faktum är att detta bara har hänt en gång sedan det skotska parlamentet grundades. Det skotska parlamentet förkastade den verkställande myndighetens beslut och sade att den verkställande myndigheten och kommissionen borde tänka över sin ståndpunkt när det gäller dessa livsviktiga tjänster.
Herr talman! Med tanke på att öarna nu svävar i ovisshet – parlamentet har förhindrat den verkställande myndigheten att agera och den verkställande myndigheten hävdar att den är skyldig att agera enligt gemenskapsrätten – vill jag be er att ni begär att kommissionärerna för transport och konkurrens snarast granskar denna fråga och beslutar huruvida dessa färjelinjer verkligen måste säljas ut genom offentlig upphandling enligt EU:s konkurrensregler. 
Krupa (IND/DEM ).
      Herr talman! Jag vill protestera mot att Europaparlamentets ledamöter behandlas som mekaniska voteringsrobotar. Takten i vissa omröstningar innebär en förolämpning mot den mänskliga värdigheten och ett förnekande av den mänskliga naturen, eftersom den senare uppställer snäva begränsningar för nerv- och sinnessystemens reaktionstider. På liknande sätt görs arbetsprogrammen för de olika utskotten tillgängliga så nära inpå sammanträdena att det är fysiskt omöjligt att granska dem eller ens sätta sig in i enskilda frågor, i synnerhet eftersom översättningarna bokstavligt talat dyker upp i sista minuten, särskilt de från polska. Det polska folket upplevde själva de katastrofala försöken att skapa ett sovjetiskt väsen, och förändringar av den mänskliga naturen som genomförs som ett led i skapandet av ett europeiskt ekonomiskt väsen är inte heller något annat än patologisk diskriminering. Genom denna diskriminering förnekas den mänskliga värdigheten, den rationella opportunismen och det sunda förnuftet, och den leder till bristande respekt för människor. Vi motsätter oss därför försöken att förvandla parlamentet till ett rent skenparlament, demokratiskt endast till namnet.
Allister (NI ).
   – Herr talman! I mitt anförande hade jag hoppats kunna välkomna ett politiskt genombrott i Nordirland och glädja mig åt ett oåterkalleligt avståndstagande av IRA från sitt smutsiga krig och sina krigsmetoder. Tyvärr, som så ofta förr, har dock Sinn Fein och IRA misslyckats med att gå från ord till handling. I dag håller de fast vid sina terrormetoder trots att de säger sig vara engagerade för demokratin. På detta sätt fortsätter de att utesluta sig själva från demokratiskt styre i Nordirland.
De föredrar gevären framför kamerablixtarna. De är kameraskygga, men stolta över sin terror. Missta er inte, det är Sinn Fein och IRA som på egen hand än en gång har svikit det nordirländska folket. Demokraterna väljer rasslet från kamerablixtarna, Sinn Fein väljer vinandet från gevärskulorna. Nu består utmaningen i att låta demokraterna gå vidare utan dem. 
Rouček (PSE ).
   – Herr talman! Under vårt senaste sammanträde i Strasbourg godkände vi den nya Europeiska kommissionen. Liksom andra viktiga europeiska institutioner borde den baseras på vissa värden och grundläggande principer, till exempel jämlikhet mellan och bland sina medlemsstater. Men detta är tyvärr inte fallet om vi till exempel tittar på fördelningen av tjänster mellan de gamla och de nya medlemsstaterna i kommissionen. Än så länge är det bara en handfull av kommissionens 265 högsta tjänster som innehas av tjänstemän från de nya medlemsstaterna. Kommissionen har reserverat åtta tjänster på A1-nivå och 29 tjänster på A2-nivå. Än så länge kommer dock bara tre av kommissionens 34 vice generaldirektörer och ingen av dess 32 generaldirektörer från de nya medlemsstaterna.
Denna situation kan inte fortsätta. Europeiska unionen är inte George Orwells , där alla medlemmar är jämlika men somliga mer jämlika än andra. Jag skulle snarare vilja säga att vi bör ha en gemenskap grundad på jämlikhet och rättvisa. Därför ber jag kommissionen att regelbundet informera parlamentet i denna fråga och jag uppmanar också parlamentets talman att övervaka situationen noggrant. 
Zaleski (PPE-DE ).
      Herr talman, mina damer och herrar! Den 13 december är en sorglig dag, eftersom det är årsdagen av införandet av undantagstillstånd i Polen, en åtgärd som var avsedd att stoppa den allmänna rörelsen mot demokrati. Jag vill ta tillfället i akt att säga att kammaren vid flera tillfällen redan har hört att Kovács håller på att bli hjälten i Europas omvandling. Sådana uttalanden har särskilt gjorts av Martin Schulz. Jag tycker om att lyssna på Schulz anföranden, men bara för att han talar tyska, inte för det egentliga innehållet i anförandena. Jag skulle därför vilja upprepa att det inte var Kovács som var hjälten, utan de polska arbetarna i Lublin, i Świdnik och sedan i Gdansk 1981. Jag vore ytterst tacksam om de verkliga historiska sakförhållandena respekterades.
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ur demokratisk synvinkel har presidentvalet i Ukraina varit rikt på skandaler, och nu har ännu en uppdagats. I lördags fastslogs att presidentkandidaten Viktor Jusjtjenko hade blivit förgiftad. Efter många undersökningar fastställde läkarna utom allt tvivel att han hade blivit förgiftad med dioxin, och ryktet består att det dioxin som han förgiftades med gavs via munnen, troligen under en måltid med säkerhetstjänsten. Jag uppmanar därför alla EU:s institutioner och delegationer att ta upp användningen av dioxin som vapen, att vidta lämpliga åtgärder i Ukraina och att kräva att saken utreds utan dröjsmål, utan hänsyn till om de inblandade personerna har hög ställning eller inte. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Den 10 december besökte jag Tunisien på inbjudan av två organisationer, den tunisiska människorättsorganisationen Ligue tunisienne des droits de l’homme (LTDH) och Conseil national des libertés en Tunisie (det tunisiska rådet för fri- och rättigheter, CNLT), för att delta i firandet av årsdagen av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Tyvärr måste jag upplysa er om att president Ben Alis säkerhetsvakter hindrade CNLT från att hålla sitt årsmöte och att de inte tvekade att slå, misshandla och kasta till marken flera aktivister från organisationen.
Mot denna bakgrund anser jag att det är viktigt att betona för rådet och kommissionen att riktlinjerna för skyddet för försvarare av mänskliga rättigheter absolut måste genomföras, eftersom Ben Ali alldeles uppenbarligen fortsätter att hysa ett fullständigt förakt för alla dem som företräder det civila samhället i Tunisien. 
Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman! Ungefär nu skulle en viktig utfrågning ha ägt rum i ett ärende som avser händelser som daterar sig till 1944 och som rör situationen för italienska militära, men även civila, fångar. I stället för att äntligen ställa sig positivt till denna rättmätiga begäran om moralisk snarare än materiell gottgörelse, väljer Tyskland en rättslig förhalningstaktik och drar till och med Italien inför domstol. Jag ber om ett ingripande i situationen för att avsluta detta kapitel i historien, eftersom det fortfarande är ett öppet sår som finns kvar från andra världskriget. 
Talmannen.
   Anförandena är avslutade. Jag beklagar, men jag kan inte ge fler talare ordet.
Herr Posselt, har ni en ordningsfråga? 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är en av dem som arbetade i årtionden för att göra det möjligt för Tjeckien, Ungern och Polen att vara här i Europaparlamentet. Det gläder mig att de är det. Fast jag skulle verkligen vilja säga att jag också skulle bli glad om ni ...
Talmannen.
   Det är ingen ordningsfråga. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0063/2004) av Camiel Eurlings om Turkiets framsteg på väg mot anslutning.
Camiel Eurlings har ordet. 
Eurlings (PPE-DE ),
   . – Herr talman! När jag gavs ansvaret att vara föredragande om förbindelserna mellan EU och Turkiet bestämde jag mig för att skriva ett faktabaserat, rättvist och balanserat betänkande med fokus på innehållet. Förutom på kommissionens studie och andra rapporter har jag även grundat mina slutsatser på mina täta besök i Turkiet. Under de senaste månaderna, närmare bestämt sedan i början av oktober, har jag tillbringat mer än två veckor i landet.
Låt mig tala om för er att jag är imponerad av de reformer som Turkiet har genomfört. Mer har hänt under de senaste åren än under de fyra årtiondena dessförinnan. I mitt betänkande hänvisar jag till parlamentets stöd i detta, men även allmänhetens oavbrutna stöd för förändringarna är klart imponerande och värt våra gratulationer. Samtidigt har jag även, vilket jag påpekar i mitt betänkande, blivit övertygad om att fler reformer måste följa och genomföras. Vidare måste de pågående reformerna genomföras effektivare för att Turkiet helt skall uppfylla de politiska kriterierna. Tillåt mig att med utgångspunkt i dessa positiva ord nämna ett antal områden där en hel del ännu återstår att göra.
Allra först, mänskliga rättigheter. I lagstiftningen har regeringen gjort stora framsteg på området. I likhet med kommissionen, Europarådet och alla människorättsorganisationer utom en, är även jag av den uppfattningen att det inte förekommer systematisk tortyr i Turkiet, men i diskussionen om huruvida tortyren är systematisk eller inte förbises den verkliga fråga vi står inför, nämligen att ungefär etthundra fall av tortyr, rapporterade av Amnesty International, Human Rights Watch och andra organisationer, som begåtts i polisarrester är alldeles för många – etthundra för många för ett land som verkligen vill närma sig Europa. Frågan ägnas därför stor uppmärksamhet i betänkandet. En oberoende inspektionsmyndighet, som arbetar tillsammans med icke-statliga organisationer och som kan göra oannonserade besök på polisstationer, måste inrättas. Dessutom måste det betonas att det bör bli praxis att varje rapporterat fall av människorättslig kränkning i polisarrester omedelbart blir ett domstolsärende.
Sedan har vi religionsfriheten, ett område där det fortfarande finns många problem och där framstegen har varit måttliga. Aleviterna, som utgör mer än 30 procent av befolkningen, är inte fullt erkända. De religiösa minoriteterna har problem när det gäller äganderätten, utbildningen av munkar och präster, men även, helt enkelt, erkännandet av att de delar den turkiska identiteten. Jag anser att det här finns ett verkligt behov av förändring, eller som Ali Birand, en välkänd journalist på CNN Turk, sade i förra veckan: ”Turkiet måste bli stolt, även över sina religiösa minoriteter, i stället för att hålla dem tillbaka.” I betänkandet förklaras tydligt vilka framsteg som är nödvändiga när det gäller religionsfriheten.
En tredje sak gäller kvinnors rättigheter. Liksom är fallet med de mänskliga rättigheterna har en hel del förbättrats när det gäller kvinnors rättigheter, bortsett från att verkligheten på vissa sätt är långt mindre lovande, med tvångsgiftermål och brott som begås för att återupprätta hedern, däribland hedersmord. Turkiet måste omgående satsa på att bekämpa analfabetism bland kvinnor och på att utbilda dem bättre, och icke-statliga organisationer som erbjuder kvinnliga offer skydd måste ges starkt stöd. Betänkandet är mycket tydligt även på den punkten.
Jag vill ta upp tre saker till. Turkiet har gjort många konstitutionella justeringar, men själva författningen daterar sig till militärtiden. Jag anser därför att det är viktigt att förklara i betänkandet att vi råder Turkiet att utarbeta en ny författning om landet verkligen vill fortsätta att utvecklas som hittills.
Jag skulle nu vilja övergå till den känsliga frågan om Armenien. I betänkandet föreslås att en bilateral kommitté med armeniska och turkiska sakkunniga inrättas för att katalogisera alla historiska fakta. Dessutom bör gränsen mot Armenien åter öppnas i syfte att upprätta nya förbindelser i ett klimat där såren från det förgångna verkligen kan läkas.
Sist men inte minst, Cypern. Jag anser att betänkandet är väldigt tydligt när det gäller erkännandet av Cypern, tillbakadragandet av trupper och behovet av nya förhandlingar för att försöka uppnå varaktig fred och en återförening av ön.
Betänkandet är enligt min mening konstruktivt, men inte naivt. Även om det är realistiskt innehåller det även kritik där så behövs. Enligt betänkandet kan förhandlingarna inledas utan otillbörliga dröjsmål förutsatt att tre villkor är uppfyllda.
Först och främst, som kommissionen också har nämnt, är det verkligen nödvändigt att ändra ett antal lagar och anta en del nya. Jag vet att Turkiet arbetar med just detta. För det andra måste kommissionens övervakning fungera fullt ut. För det tredje – och detta är centralt för oss och även för mig som föredragande – måste det göras fullständigt klart att tonvikten i det första skedet av förhandlingarna, när de har inletts, kommer att ligga på att i högre grad uppfylla de politiska kriterierna rättsligt sett men även i praktiken.
Jag har gjort allt jag kunnat för att uppnå en samarbetsnivå i parlamentet där denna avvägning görs på ett konstruktivt men ändå kritiskt sätt. Jag skulle vilja be alla grupper som har deltagit i detta att hålla sig till dessa kompromisser även i denna sista diskussion i plenum. Låt mig i egenskap av föredragande säga, vilket jag även gör i betänkandet, att det nu är upp till Turkiet att bevisa att landet kan fullfölja sina åtaganden och att det, med ytterligare förändringar när det gäller mänskliga rättigheter, religionsfrihet och kvinnors rättigheter, verkligen kan motsvara den standard som krävs för EU-medlemskap. Det är nu upp till Turkiet; bollen ligger på deras planhalva. Oavsett vad som händer måste vi inse att samarbetet mellan Turkiet och Europeiska unionen kommer att vara mycket långtgående i framtiden. Betänkandet lämnar inga tvivel om den saken. Vad vi enligt min mening bör göra nu är att förmedla ett kraftfullt budskap till Turkiet om att ta tillfället i akt.
Turkiet ges detta verkliga tillfälle, men vi i kammaren måste också sända ett tydligt budskap om vår egen relevans som parlament genom att under kommande år kontrollera att Turkiet gör verkliga framsteg och detta i tillräcklig utsträckning. Europaparlamentet måste uppmuntra Turkiet i detta. Jag anser att det är mycket viktigt, och jag hoppas därför att det i slutet av veckan kommer att visa sig att betänkandet har ett brett stöd inte bara i utskottet för utrikesfrågor utan även i Europaparlamentets plenum. 
Rehn,
   . ) Herr talman! Det är en stor ära att få vara här i dag och medverka i debatten om Turkiet när vi närmar oss Europeiska rådets avgörande möte där det skall beslutas om vi skall inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Jag har följt parlamentets arbete med Turkietfrågan på nära håll och vill berömma kammarens ledamöter för deras vilja att föra en rationell och analytisk debatt. I synnerhet vill jag tacka föredraganden, Camiel Eurlings, för det balanserade betänkande han har utarbetat, liksom även utskottet för utrikesfrågor för dess värdefulla arbete.
Den reviderade versionen av detta betänkande, som innefattar en mängd kompromissändringsförslag, demonstrerar kammarens vilja att nå bred enighet i den viktiga fråga vi diskuterar i dag. I och med detta följer betänkandet i stora drag kommissionens rekommenderade linje, och jag är mycket glad över detta stöd.
Som Camiel Eurlings sade gör Turkiet verkligen framsteg när det gäller att införa den lagstiftning som kommissionen anser vara nödvändig för att uppfylla de politiska kriterierna. Vi litar på att Europeiska rådet kommer att stödja vår rekommendation och inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, under förutsättning att villkoren uppfylls.
Kommissionen har föreslagit en förhandlingsstrategi baserad på tre pelare. Den första pelaren stöder reformprocessen i Turkiet. Turkiet måste utvidga de rättsliga och politiska reformerna och förstärka genomförandet av dem för att göra dem verkligt oåterkalleliga. Många av de frågor som tas upp i Camiel Eurlings betänkande kommer att behöva uppmärksammas ytterligare. Jag tänker framför allt på följande saker: De kulturella rättigheterna behöver förstärkas ytterligare, situationen för de religiösa samfunden måste förbättras, kampen mot tortyr måste stärkas och militären måste hamna under fullständig civil kontroll.
Sedan den 6 oktober, då vår rekommendation antogs, har ytterligare förbättringar skett. Till exempel har den nya lagen om sammanslutningar och straffprocesslagen antagits. Genom utnämnandet av en civil generalsekreterare omvandlas det nationella säkerhetsrådet till ett rådgivande organ, och dess arbete blir mer öppet för insyn. Jag kan försäkra kammarens ledamöter om att kommissionen fortsätter att engagera sig för att övervaka hur Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna. Dessa kriterier är inte förhandlingsbara.
Den andra pelaren gäller ramen för anslutningsförhandlingarna med Turkiet med hänsyn till landets särskilda egenskaper. Detta har inget att göra med diskriminering. Turkiets anslutning skulle skilja sig från tidigare utvidgningar på grund av effekterna av följande samverkande faktorer: Turkiets befolkning, storlek, geografiska läge, ekonomi, säkerhetsläge och militära styrka. Till exempel vill jag påminna er om att Turkiets befolkning står nära befolkningen i de tio nya stater som blev medlemmar i unionen i maj i år.
Utsikterna till en turkisk EU-anslutning väcker många legitima frågor och mycket oro och ängslan. Det är vår plikt som demokratiska politiker att bemöta allmänhetens oro. Därför är den tredje pelaren i vår strategi inriktad på att stärka den politiska och kulturella dialogen mellan befolkningen i EU:s medlemsstater och Turkiets befolkning. Det är tydligt att Europaparlamentet kan och bör spela en viktig roll i genomförandet av detta projekt.
Jag vill kort ta upp Cypernfrågan, där jag i hög grad instämmer med det som står i betänkandet. I juni välkomnade Europeiska rådet den turkiska regeringens positiva bidrag till FN:s generalsekreterares insatser för att nå en helhetslösning på Cypernproblemet. Ansträngningarna för att nå en lösning måste återupptas. Det står klart att anslutningsförhandlingarna skulle hållas inom ramen för en regeringskonferens bestående av 25 medlemsstater å ena sidan och Turkiet å den andra. Vi förväntar oss också att Turkiet undertecknar ett protokoll som utvidgar associeringsavtalet till alla 25 medlemsstater.
EU:s förbindelser med Turkiet har en lång historia. Utsikten om ett turkiskt medlemskap går tillbaka till associeringsavtalet 1963. Trots de med- och motgångar vi har bevittnat under de senaste fyrtio åren har den turkiska målsättningen att gå med i Europeiska unionen bekräftats många gånger av Europeiska rådet, särskilt efter mötet i Helsingfors 1999.
Turkiet genomgår för närvarande en radikal förändringsprocess, som – enligt Camiel Eurlings beskrivning – innefattar en snabb attitydförändring. Utsikterna till ett medlemskap har visat sig vara en mycket viktig katalysator för Turkiet när det gäller att inleda arbetet med långtgående konstitutionella och rättsliga reformer.
Jag är övertygad om att förhandlingsprocessen kommer att bidra till ytterligare reformer i Turkiet. Till sin natur är detta en oviss process vars slutresultat inte kan garanteras på förhand. Det yttersta målet för anslutningsförhandlingarna är en anslutning: något alternativ till en anslutning står inte på vår dagordning.
Jag slutar med att säga att de nödvändiga förberedelserna inför Turkiets anslutning kan dra ut på tiden långt in i nästa årtionde. EU kommer att utvecklas under denna period, och Turkiet måste förändras på ett beslutsamt och fundamentalt sätt. Hur som helst måste dessa anslutningsförhandlingar skötas försiktigt och förberedas noggrant för att underlätta en utveckling och ett slutresultat som förstärker det vi uppnått efter femtio år av europeisk integration. Detta är vårt gemensamma mål och jag hoppas att vi alla kommer att göra vårt bästa för att nå det. 
Nicolaï,
   .  Herr talman! I dag kommer ni att debattera Camiel Eurlings viktiga betänkande om Europeiska kommissionens återkommande rapport 2004 och dess rekommendation om Turkiets framsteg på väg mot anslutning. Debatten kommer lägligt med tanke på det beslut som Europeiska rådet kommer att fatta på fredag om inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet.
När vi ser tillbaka på Europeiska rådets möte i Helsingfors i december 1999 och försöker föreställa oss var Turkiet då befann sig i förberedelserna för EU, kan vi dra slutsatsen att Turkiet har gjort imponerande framsteg. Det är ingen överdrift att säga att Turkiet förändras med nästan revolutionerande hastighet.
Berlinmurens fall skapade förutsättningar för snabba förändringar i de central- och östeuropeiska länder som blev nya EU-medlemmar i maj. För Turkiets del fanns ingen sådan utlösande faktor förutom en mångårig strävan att gå med i EU och förmodligen en önskan om drastiska ekonomiska förändringar efter den förödande ekonomiska krisen 2000 och 2001.
Det är intressant att i kommissionens rapport från oktober kunna konstatera det ökande samspelet mellan viljan att ansluta sig och den enorma modernisering som Köpenhamnskriterierna har sporrat Turkiet till. Kommissionen drar med rätta slutsatsen att denna modernisering ligger i både Turkiets och EU:s intresse och avslutar med att anslutningen skulle ge båda parter betydande möjligheter om den sköts väl.
Samtidigt är det sant att utmaningarna på Turkiets väg mot EU fortfarande är stora. Detta har också erkänts i föredragandens betänkande. I betänkandet påpekas de tidigare åtagandena gentemot Turkiet och man välkomnar de omfattande reformer Turkiet har åstadkommit för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. I betänkandet nämns också ett antal orosmoment som fortfarande kvarstår när det gäller genomförandet av reformerna.
I betänkandet anses att anslutningsförhandlingar bör inledas utan dröjsmål och tre viktiga åtgärder understryks. För det första bör ett fullständigt genomförande av de politiska kriterierna prioriteras i den första fasen av förhandlingarna. För det andra bör de sex viktiga återstående lagarna antas och genomföras innan förhandlingarna inleds. För det tredje bör samtliga mekanismer som förutsetts av kommissionen för att tillgodose en noggrann övervakning och intensiv politisk dialog samt möjlighet att ställa in förhandlingarna fungera fullt ut.
Jag vill också nämna en annan viktig faktor som tas upp i er föredragandes betänkande och även av kommissionen. I betänkandet understryks behovet av att genom en intensiv politisk och kulturell dialog informera medborgarna i både EU och Turkiet för att öka medvetenheten om integrationsprocessen och främja ömsesidig förståelse. Jag instämmer helt i detta.
Rådet har, liksom Camiel Eurlings i sitt betänkande, tagit kommissionens rapport och rekommendationer som utgångspunkt för sina förberedelser inför fredagens beslut. Dessa ger en ingående, omfattande och god grund för beslutet om att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet.
I dag diskuterade rådet ett utkast till slutsatser som en förberedelse inför det beslut som Europeiska rådet måste fatta på fredag. Beslutet innebär mer än bara ett ja eller nej på frågan om anslutningsförhandlingar skall inledas med Turkiet eller inte.
Som kommissionen redan har uppgett i sina rekommendationer och såvitt jag kan se i Camiel Eurlings betänkande, är det tydliga rådet att beslutet måste vara kopplat till exempelvis noggrann övervakning av reformprocessen för att se till att processen är oåterkallelig och att den genomförs på ett fullständigt, effektivt och omfattande sätt.
Kommissionen har dessutom i sina rekommendationer tagit upp den oro som finns i EU över Turkiets anslutning – exempelvis oro över de budgetmässiga konsekvenserna och den fria rörligheten för arbetskraft. Beslutet om Turkiet måste med andra ord också vara tillräckligt framåtblickande. Det nederländska ordförandeskapet har i stor utsträckning rådgjort med medlemsstaterna för att bereda väg för ett hållbart beslut på fredag som gör både EU:s och Turkiets intressen rättvisa.
I tisdags besökte Nederländernas premiärminister Grekland och Cypern – två länder som genom sin geografiska närhet har särskilda intressen i detta beslut. I dag åkte premiärministern till Berlin och Paris. I morgon kommer han att vara i Österrike. Jag var i Turkiet förra veckan och träffade då premiärminister Recep Tayyip Erdogan och utrikesminister Abdullah Gül.
Som ni vet är Turkiet också bekymrat över ett antal saker, såsom de föreslagna permanenta skyddsklausulerna och kommissionens punkt som säger att det ligger i sakens natur att förhandlingar är en öppen process och utgången därför inte självklar. Slutligen befarar Turkiet att nya kriterier utöver Köpenhamnskriterierna kommer att införas.
Jag vet att ni redan har haft och i dag igen kommer att ha en intensiv debatt om Turkiet som innefattar de beslutsfaktorer jag har nämnt. Jag välkomnar detta. Jag är övertygad om att en omfattande debatt om Turkiets anslutning till EU är en förutsättning för ett lyckat resultat. För att beslutet skall bli hållbart behöver vi politiskt och samhälleligt stöd. Det nederländska ordförandeskapet arbetar för ett rättvist och balanserat beslut som grundar sig på uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna. Vi välkomnar i detta sammanhang det grundliga och konstruktiva arbete som föredraganden och utskottet för utrikesfrågor har gjort i detta avseende. Vi ser fram emot att en resolution antas av parlamentet den 15 december. 
Poettering (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! På fredag, den sjuttonde december, har stats- och regeringscheferna ett beslut att fatta, och det rör sig om ett beslut av långtgående betydelse. Aldrig tidigare i EEG:s, EG:s eller EU:s historia har ett beslut fattats som kunnat få så långtgående följder som det om Turkiets medlemskap i EU. Alla måste vara medvetna om att EU kommer att förändras i grunden om Turkiet blir EU-medlem.
I vår grupp intar olika personer olika ståndpunkter i frågan, som oundvikligt är. Låt mig påpeka att det även i andra partier finns före detta regeringschefer som tar ställning för eller emot ett turkiskt medlemskap. Vår grupp, det vill säga gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, bekräftar att vi inte kan godta några bindande skyldigheter, att inget sker automatiskt och att inget kan bestämmas på grundval av saker av den ena eller andra innebörden som före detta regeringschefer har sagt. Vi bekräftar att Turkietfrågan är en samvetsfråga, eller väldigt mycket liknar en sådan, och godtar följaktligen naturligtvis att varje ledamot röstar efter sitt samvete.
Jag skulle vilja rikta ett hjärtligt tack till vår kollega Camiel Eurlings för hans betänkande och för att han gett mänskliga rättigheter så hög prioritet i det.
Kommissionen rekommenderar förhandlingar utan något bestämt slutdatum, om än med medlemskap som ett mål i sikte, och vår grupp kommer i morgon kväll att besluta vilken ståndpunkt den skall inta i frågan. Det finns personer i vår grupp som helst inte skulle se några förhandlingar och som från början har sagt att de skulle föredra en annan form av partnerskap, som vi har gett namnet ”privilegierat partnerskap”. Det finns en annan falang som vill se förhandlingar som syftar till medlemskap i EU och en tredje som begär förhandlingar med ett alternativt partnerskap som mål, ett partnerskap som skulle vara privilegierat även det. Men gemensamt för de tre ståndpunkterna är att Turkiet betraktas som ett stort och viktigt land som vi vill ha som partner och som vi vill stå på vänskaplig fot med. De i vår grupp som antingen inte vill ha förhandlingar eller som, i likhet med mig själv, vill att dessa skall syfta till ett privilegierat partnerskap är djupt oroade för att en utvidgning där Turkiet ansluter sig till EU skulle kunna bli ödesdiger, att den skulle kunna leda till att européerna förlorar sin identitet och inverka negativt på den ”vi”-känsla som ligger till grund för solidariteten i EU.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp har anförtrott Wolfgang Schüssel uppgiften att samordna vår ståndpunkt, och, herr rådsordförande, eftersom det krävs enhällighet på toppmötet, skulle jag vilja råda och kräva av er i rådets ordförandeskap att vara flexibla nog att leda rådet mot en enhällig slutsats. Om det blir förhandlingar, då måste det sägas – öppet och ärligt, samtidigt som de framsteg Turkiet har gjort erkänns – att vi kommer att befinna oss i den mycket märkliga situationen att vi förhandlar med ett land där mänskliga rättigheter kränks i stor skala. Vi har hört det sägas, i årets mest absurda uttalande, att ingen systematisk tortyr förekommer, men om tortyren inte är systematiskt är den med visshet utbredd. Vi vet också att förhandlingar pågår även med regeringarna, och bland de regeringar som Turkiet förhandlar med återfinns följaktligen den i Cypern, ett land som för Turkiets del inte ens existerar. Det är något ologisk över det.
Vi ber den turkiske premiärministern att inte anklaga oss för att utnyttja Turkietfrågan för våra egna inrikespolitiska syften. Tvärtom för vi diskussioner med allmänheten, och vi måste få folket med oss om vi skall ena Europa. Inte heller ställer vi högre krav på Turkiet; det är ett land av en storlek som vi inte har sett i tidigare anslutningar, och allt detta måste därför diskuteras mycket, mycket noga. Vårt mål måste vara att ha en framtid som en demokratisk och handlingskraftig europeisk union.
Schulz (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan börja mitt anförande med att säga något positivt: Camiel Eurlings betänkande är i alla avseenden mer nyanserat än Hans-Gert Poetterings anförande. Låt mig säga – och jag talar för dem av mina kolleger som har arbetat med honom i utskottet för utrikesfrågor – att föredraganden verkligen har ansträngt sig för att skapa ett brett samförstånd, vilket han också har lyckats med. Jag anser att resultatet av omröstningen i utskottet för utrikesfrågor har visat att hans strategi i betänkandet – att ta med inslag som vår grupp bidragit med – har lett till ett brett samförstånd som också kan tjäna som grund för ett lika brett samförstånd här i plenum, och vår grupp tar därför kraftfullt avstånd från vad Hans-Gert Poettering har sagt i dag på tre viktiga punkter.
För det första, varför har Poettering så lätt för att framföra sin teori om att EU skulle förändras till sitt väsen om Turkiet anslöt sig? Om Turkiet anslöt sig till EU som det är, skulle landet bli tvunget att följa EU:s regelverk i dess helhet. Eftersom vi alla vill ha konstitutionen skulle Turkiet, om landet anslöt sig till EU, bli tvunget att göra den till grundval för sin inhemska politik så snart den har ratificerats. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna blir då en del av författningsrätten och bindande i medlemsstaten Turkiet. Det kommer då att visas att de värden som definieras i stadgan, vilka är grundläggande värden för vår union, kan godtas av ett land vars befolkning till 99 eller 98 procent är muslimer.
Om vi lyckas integrera Turkiet i Europeiska unionen kommer det effektivt att kullkasta de islamiska fundamentalisternas teori om att våra västerländska värden och islam utesluter varandra, för det skulle då visa att de grundläggande värden som vi strider för är grundläggande värden för alla människor, oavsett om man är jude, muslim, kristen eller icke-troende. Det är helt enkelt detta perspektiv, herr Poettering, som driver oss att inleda förhandlingarna.
Det finns en annan sak som vi inte bör underskatta, nämligen de reformer som Turkiet har drivit igenom under senare år, reformer som sattes i gång av Recep Tayyip Erdogan och som – låt mig säga det rent ut – är betydligt mer progressiva än alla de futtiga reformer som genomfördes av tidigare regeringar, både konservativa och socialdemokratiska. För nio år sedan, den 15 december 1995, var jag en av de tre föredragandena om tullunionen med Turkiet, vid en tidpunkt då Tansu Çiller var landets premiärminister, vilket jag inte skall säga mer om just nu. Hon vädjade då till oss: ”Låt oss för allt i världen få tullunionen. Annars driver ni oss i islamisternas armar.” Nio månader senare bildade hon en koalition med Necmettin Erbakan, som vi vet. Detta är historia; förtroendeklyftan är glömd.
Erdogan har verkligen inlett fler reformer än sina företrädare vid makten. Det är bara det att reformerna inte är tillräckliga, men alla de människor som vi har talat med i Turkiet – alla förkämpar för mänskliga rättigheter, för kvinnors rättigheter, alla de demokratiska organisationerna, alla de demokratifrämjande sammanslutningarna, både arbetsgivarorganisationerna och fackföreningarna – alla har sagt oss, vilket Camiel Eurlings kan bekräfta, att utsikten till anslutning till Europeiska unionen har förändrat deras land, att utsikten till anslutning till unionen kommer att förvandla deras land till en vanlig parlamentarisk demokrati. Allt detta kommer inte att ske från den ena dagen till den andra. Om en anslutning blir aktuell, kommer den att äga rum någon gång i slutet av nästa årtionde, men möjligheten, utsikten, att få se detta stora land bli en vanlig västerländsk demokrati är en fredsdividend som vi inte får avvisa.
Låt mig fråga er, herr Poettering, vad som händer om ni avvisar turkarna? Vad händer om reformprocessen avbryts? Är det en risk ni kan ta? Jag ställer er den frågan. Tala om vad som skulle hända i ett privilegierat partnerskap om reformprocessen tvärstannade? Vi vill höra det av er, men ni har inget att säga i frågan!
Detta är vad vi har att säga, och det är vårt tredje argument: om vi lyckas göra Turkiet demokratiskt och stabilt, om västerländska värderingar lyckas slå rot i det turkiska samhället, om vi ger turkarna chansen att bli vad de vill bli, med andra ord människor i Europa som godtar europeiska värden för sig själva, då kommer vi att skapa en europeisk union som förverkligar sin fredsprocess, sin potential till fred och demokratisk stabilisering i en region som mer än någonsin behöver demokrati, mänskliga rättigheter, social trygghet och fred. Det är just dessa saker som vi i Europeiska unionen kommer att exportera till Turkiet – om allt går bra! Detta är inte givet på förhand. Ingen kan redan i början av processen säga om den verkligen kommer att bli framgångsrik eller inte, men det skulle vara nonchalant att inte försöka, och följaktligen, herr Eurlings, kommer vi som grupp att rösta för ert betänkande.
Bonino (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Majoriteten i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa stöder Eurlingsbetänkandet, eftersom man i detta, bortsett från ett antal kompromisser som jag skall återkomma till senare, i allt väsentligt uppmanar regeringarna att inleda förhandlingar utan otillbörliga dröjsmål samt klargör att syftet med förhandlingarna är Turkiets anslutning som fullvärdig medlemsstat i Europeiska unionen.
Många av oss skulle förvisso ha föredragit ett tydligare och på något vis mindre invecklat betänkande. Vi har alltför ofta sagt – och ideligen upprepat för Turkiet – att förhandlingarna till sitt väsen är förutsättningslösa och att utgången därför inte är given på förhand. Naturligtvis kan vi inte säga att vi vill ha permanenta skyddsklausuler när det gäller den fria rörligheten för personer, eftersom det skulle vara ett fördragsbrott, utan hänsyn till de berörda personerna. Rättsligt sett skulle det vara ett fördragsbrott, vare sig kommissionen tycker om det eller inte. Det handlar likväl om en kompromiss som jag anser att vi bör ha fortsatt förtroende för.
Mina damer och herrar! Låt mig säga att debatten i dag inte handlar så mycket om Turkiet som om Europa. Den handlar om att utröna om Europa är en trovärdig partner i internationella förbindelser. Den handlar om att utröna om vi fortfarande står fast vid vårt ord efter fyrtio år. Den handlar om att fastställa vår identitet, herr Poettering. Jag anser att det europeiska projektets identitet ligger i att det är ett politiskt projekt, inte ett geografiskt eller religiöst projekt.
Jag anser också att vår identitet inte ligger så mycket i vårt förflutna och våra rötter – som enligt vissa är helt och hållet kristna eller katolska – som i vår nutid och, särskilt, vår framtid. I vårt förflutna finns inte bara härligheter, utan även krig och blodspillan. Mina damer och herrar! Jag anser i stället att vår identitet illustreras av de senaste femtio åren, då vi har försökt och i viss mån lyckats få till stånd såväl rättssäkerhet, maktdelning och sekularisering av våra institutioner som skydd för mänskliga och politiska rättigheter som ett grunddrag i den mänskliga utvecklingen. Detta är vår identitet, och det är i detta projekt det turkiska folket och den turkiska regeringen vill delta.
Jag anser att insatsen är denna: antingen väljer vi ett Europa med självförtroende som kan hantera de problem och utmaningar som det ställs inför, vilka sträcker sig från komplicerade förbindelser med den islamiska världen till invandring och varaktiga meningsskiljaktigheter, ett Europa som inte inleder förhandlingarna vare sig lättsinnigt eller naivt, utan fullt medvetet om deras politiska konsekvenser, eller också väljer vi ett Europa som, kanske på grund av respekt för sin katolsk-kristna identitet, rullar ihop sig till en boll och tror att det bäst kan försvara den välfärd vi har uppnått genom att skärma av sig från de utmaningar som det ställs inför.
Mina damer och herrar! Detta är insatsen. Frågan är Europa, och det är detta vi måste debattera. Detta är, för mig, det Europa som är värt att tro på, det Europa som är värt att kämpa för, det Europa som, på något vis, kommer att inge respekt hos våra medborgare och på den internationella arenan. Jag anser inte att invecklade eller tvetydiga argument, vilka de än är, kan mäta sig med vår nutid, med vår framtid eller, särskilt inte, med vad vi har åstadkommit hittills. 
Lagendijk (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Även min grupp stöder betänkandet i dess nuvarande form, efter ändringar i utskottet för utrikesfrågor. Som föredraganden redan har sagt är det ett kritiskt men konstruktivt betänkande. Detta betyder inte att vi instämmer i varenda punkt – vår grupp har därför också lagt fram ändringsförslag – men vi stöder de grundläggande åsikterna i det.
Jag skulle vilja kommentera två ståndpunkter som intas inte bara i den debatt som förs i den europeiska offentligheten utan även i debatten i kammaren. Låt mig börja med den ståndpunkt som framförs av dem som rätt och slätt motsätter sig turkiskt medlemskap. Hans-Gert Poettering har formulerat motståndet i ord, och det finns ingen tid att gå in på alla argumenten. Vad jag skulle vilja uppmärksamma er på är försöket att med hjälp av ändringsförslag ändå få med denna ståndpunkt i Camiel Eurlings betänkande, genom att förutspå – ibland i förklädda ordalag – ett möjligt misslyckande i förhandlingarna, och hänvisa till andra former av förbindelser mellan Turkiet och Europeiska unionen.
Låt mig vara mycket tydlig. Det är inte kammarens uppgift att ägna sig åt det självklara eller att belöna kristdemokraterna för deras sätt att bedriva politik med symboler. På den punkten är betänkandet mycket tydligt. Förhandlingarna måste inledas så snart som möjligt och utan onödiga dröjsmål. Inget i livet är säkert; det gäller även dessa förhandlingar, men målet – det vill säga fullt medlemskap – måste vara klart. Det är otvetydigt och bör så förbli. Jag uppmanar er att rösta ned alla försök att grumla denna klarhet.
En annan ståndpunkt i debatten intas av de kritiker som anser att alltför lite har hänt och att långt mer borde hända, särskilt när det gäller mänskliga rättigheter. Jag tänker inte skräda orden om det heller. Tillsammans med talmannen, Josep Borrell Fontelles, och Camiel Eurlings besökte jag Turkiet så sent som i förra veckan, och jag talade med många människor i Istanbul, Ankara och även Diyarbakir. Vi talade med människorättsaktivister, jurister och religiösa minoriteter. De sade allihop att en hel del förvisso fortfarande är fel i Turkiet; några sade att vi bara har kommit halvvägs. I slutet av alla dessa samtal vädjade de dock allihop till oss om att inleda förhandlingar, eftersom det skulle vara den bästa garantin för att de reformer som nu äger rum blir framgångsrika. Vidare är förhandlingar den bästa uppmuntran för de människor som under de senaste femton åren har riskerat liv och lem i kampen för reformer.
Både kommissionens rapport och Eurlingsbetänkandet innehåller tillräckliga garantier för att förhandlingarna enkelt kan avbrytas om det osannolika skulle inträffa att läget förvärrades när det gäller mänskliga rättigheter. Om ni värdesätter de mänskliga rättigheterna, om ni verkligen anser att tortyren bör tvingas tillbaka ytterligare, om ni anser att kurderna bör få rättigheter inte bara på papperet utan även i praktiken, då uppmanar jag er att rösta för att inleda förhandlingar. Det betyder inte att saker och ting kommer att förändras i morgon eller att allt kommer att gå lätt. Jag inser detta, och det gör turkarna också, men tillfället finns där, och vi får inte låta det gå oss ur händerna.
Jag hoppas verkligen att parlamentet under onsdagens omröstning äntligen kommer att kunna fatta ett strategiskt beslut med följder som går långt utanför Europa och att Europeiska rådet kommer att göra detsamma två dagar senare. Som Martin Schulz redan har påpekat kan Turkiet visa att demokrati och islam i högsta grad går hand i hand. Det är det bästa medlet mot de skeptiker som för tillfället har lagt beslag på frågan i Europa och som hävdar att detta inte är möjligt. Turkiet kan visa att det är möjligt, och Europa kan visa att det kan bidra till att förhindra en civilisationskrock mellan väst och den islamiska världen, en krock som många fundamentalister i öst och väst hoppas på. Europa kan visa att det – på grundval av gemensamma värderingar – finns utrymme för mer än en kultur och att det finns utrymme för mer än en religion i tjugohundratalets Europa. 

Brie (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! För att redan från början uppfylla Martin Schulz krav på en nyanserad hållning vill jag klargöra att min grupp å ena sidan med stor majoritet kommer att rösta för ett inledande av förhandlingar med Turkiet och uttryckligen kommer att stödja det som sägs i betänkandet, nämligen att dessa förhandlingar bör ha Turkiskt EU-medlemskap som mål, men att vi å andra sidan ser stora problem med själva betänkandet.
Detta är inte Camiel Eurlings fel – jag har fått uppfattningen att han är mycket kompetent och engagerad i denna fråga. Jag måste dock med visst beklagande säga att jag både är besviken och överraskad över att just socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen De Gröna har förkastat ändringsförslag om praktiska frågor som kunde ha gjort förhandlingsprocessen mer framgångsrik både vad gäller tid och effekt. Det betänkande vi har framför oss är balanserat i sin kritik, men kritiken är så metafysisk och generell att det är mycket svårt att få grepp om den.
Vi medger att det de senaste två åren har skett betydande positiva förändringar i Turkiet både politiskt och rättsligt, men det måste vara möjligt att uppehålla sig vid det faktum att verkligheten ofta ser ganska annorlunda ut. I ett betänkande där man två gånger, och helt riktigt, tar upp problemet med det grekisk-ortodoxa seminariet i Halki måste det också vara möjligt att ta upp frågan om de fyra miljoner kurder som är flyktingar i ett land där över fyratusen byar har förstörts. I motsats till andra frågor har dessa saker inte specifikt nämnts i betänkandet, och jag misstänker att skälet till detta är att man inte har velat förse motståndarna till Turkiets anslutning med argument. Ändå har Emma Bonino påtalat problemet att dessa känsliga och svåra frågor rör själva essensen i, förutsättningarna för och det potentiella värdet i de principer som EU är grundat på, och jag tror att detta ur taktisk synvinkel skulle vara helt fel väg att gå. Min grupp vill inte vara delaktig i detta slags relativism. Vi kommer att se förhandlingsprocessen som en möjlighet att arbeta vidare med de frågor som – enligt vad jag har hört från andra ledamöter – utgör de nödvändiga praktiska detaljerna bakom det som socialisterna och de gröna länge har krävt.
Tillsammans med andra parlamentsledamöter besökte jag den lilla kurdiska staden Kiziltepe, där en lastbilschaufför och hans tolvårige son sköts till döds den 21 november. Guvernören kallade detta att två beväpnade terrorister hade dödats. I ett EU-land hade en guvernör fått avgå för en sådan sak. Det är den normen vi kommer att fortsätta att tillämpa.
Jag vill avsluta med att säga en annan sak. Vi kommer inte att tillåta att Turkiet i stället för ett privilegierat partnerskap får det medlemskap med särbehandling som kommissionen tänker sig. 
Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman! I den omfattande debatten om inledandet av förhandlingar om Turkiets anslutning till EU är det nödvändigt att vara uppriktig. Det är precis en sådan lovvärd inställning som vår föredragande Camiel Eurlings visar exempel på. I lördags uttalade han sig i den nederländska pressen i tydliga ordalag om hur bekymrad han var över de klagomål som premiärminister Erdogan hade riktat mot Bryssel. Den turkiske primärministern och talmannen i det turkiska parlamentet försöker i stor utsträckning ge intryck av att deras land redan uppfyller de politiska kraven för anslutning. Med andra ord begär Bryssel tydligen för mycket av Ankara i denna viktiga fråga.
Inget kan dock vara längre från sanningen. Det lovar gott för rådet och kommissionen om det oväntade beslutet tas denna vecka om att inleda förhandlingar med den klagande premiärminister Erdogan. Enligt vad föredraganden har funnit kan punkt 4 i betänkandet hursomhelst strykas i vederbörlig ordning. När allt kommer omkring hänvisas i denna punkt i jublande ordalag till den fortsatt starka motivationen och politiska viljan hos Turkiets regering och parlament att växa i riktning mot Europeiska unionen.
Jag har för min egen del också varit mycket uppriktig mot föredraganden om den grundläggande bristen på religionsfrihet i Turkiet. Jag saknar faktiskt ord inför den öppet småsinta attityd som de turkiska myndigheterna visar mot vissa mycket små kristna minoriteter i landet. Det räcker att läsa de senaste veckorna, men man kan också läsa fredagens nummer av . Jag sätter mot denna bakgrund mycket stort värde på Camiel Eurlings kritiska hållning till denna grundläggande kränkning av mänskliga rättigheter, men jag anser ändå att han är för inriktad på att bekämpa symptomen. Det är därför jag än en gång vill uppmana honom att ställa sig bakom mitt ändringsförslag, där rådet och kommissionen uppmanas att kräva av de turkiska myndigheterna, i enlighet med de politiska Köpenhamnskriterierna, att de kristna kyrkorna med omedelbar verkan får status som juridiska personer och att presidiet för religiösa frågor omedelbart läggs ned. Genom den senare uppmaningen gör vi oss faktiskt också av med ännu en envis politisk myt, nämligen den om den sekulariserade turkiska staten, med den diskriminering av icke-sunniter som blir följden.
I kategorin icke-sunniter finns också den betydande minoriteten aleviter. Tillsammans med den stora kurdiska befolkningen vill de inte bli betraktade som en minoritet, utan som en integrerad del av den turkiska republiken och faktiskt också som medgrundare av republiken. EU gör rätt i att hålla sig borta från explosiva turkiska politiska frågor som dessa för att undvika risken för inre kollaps. 
Szymański (UEN ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! En anslutning av Turkiet till EU skulle säkert innebära många fördelar. En fördel skulle vara en utökning av den inre marknaden, vilket skulle ge stora ekonomiska vinster, och en annan skulle utan tvekan vara en förstärkning av de transatlantiska förbindelserna. Vid närmare eftertanke finner man dock att båda dessa mål relativt enkelt kan uppnås utan att Turkiet går med i EU.
Europeiska ekonomiska samarbetsområdet är ett utmärkt exempel på en plattform för bra ekonomiskt samarbete mellan EU och stater som inte är EU-medlemmar. Det skulle också kunna vara värdefullt att föreslå att Turkiet skall genomföra en lämplig reform av säkerhetspolitiken, då landet är en av Europas viktigaste strategiska partner på säkerhetsområdet. Detta slags privilegierade partnerskap med Turkiet skulle ge oss ännu en stor fördel eftersom det skulle ge oss chansen att undvika en fullskalig kris inom jordbrukspolitiken och sammanhållningspolitiken. En reformering av båda dessa politiska områden är självklar och nödvändig, särskilt när det gäller jordbrukspolitiken, men det skulle vara en extremt negativ utveckling om en sådan reform skulle genomföras bara därför att det fanns en chans för Turkiet att gå med i Europeiska unionen. Detta slags privilegierade medlemskap skulle också ge oss en möjlighet att förebygga ytterligare sociala problem som har att göra med invandring. Dessa håller på att bli alltmer utbredda i dagens Europa och blir alltmer svårlösta. Om vi vill undvika invandringsrelaterade konflikter bör vi exempelvis inte göra ett muslimskt land till EU:s största medlemsstat, vilket är vad Turkiet skulle bli 2020. Det skulle kunna orsaka social oro, något som vi bör försöka förhindra i Europa. Förstärkningen av förbindelserna med Turkiet bör också anta ungefär samma proportioner som EU:s politik av öppenhet gentemot Ukraina. Förbindelserna med Ukraina har inte vanskötts för att Ukraina önskat eller drivit fram det. Det var heller inte Ukrainas fel att man var en Sovjetrepublik 1963.
Allt detta ger oss goda skäl att inte rösta för betänkandet. Vi anser också att betänkandet betraktades med alltför sentimentala ögon i utskottet för utrikesfrågor, och vi anser att det är obetänksamt. Om vi uttalar oss så tanklöst om Turkiets EU-medlemskap kommer vi att skapa förbittring i Turkiet, ett land som vi bör ha som vän.
Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar som representant för det nya italienska socialistpartiet, som ger sitt stöd till Eurlingsbetänkandet och därmed till inledandet av förhandlingar med Turkiet.
Turkiets anslutning skulle bli en bekräftelse på att EU är ett öppet och tolerant samhälle där man hämtar styrka ur olikheterna, ett samhälle som hålls samman av gemensamma värderingar om frihet, demokrati, rättssäkerhet och respekt för mänskliga rättigheter. Eftersom EU erbjuder en modell som är ett alternativ till det slutna och sekteristiska samhälle som de islamska fundamentalisterna står för kan EU dessutom spela en ovärderlig roll för de framtida relationerna mellan västvärlden och den islamiska världen.
Ur mer allmän synpunkt råder det inget tvivel om att Turkiets anslutning, i en tid då EU vill ta på sig ett större ansvar inom världspolitiken, betydligt skulle öka unionens förmåga att bli en stor aktör på den internationella politiska arenan, särskilt i kritiska områden som Mellanöstern, området kring Svarta havet, Sydkaukasien och Centralasien. Dessutom, vilket också har bekräftats av OECD, skulle en anslutning av Turkiet öka EU:s ekonomiska tyngd i världen tack vare Turkiets enorma geografiska territorium, betydande naturresurser och unga och högt kvalificerade arbetsföra befolkning.
Ett inledande av förhandlingar om anslutning skulle vara både en slutpunkt och en nystart. Det skulle vara en slutpunkt därför att Turkiets första ansökan om medlemskap i det som då hette Europeiska ekonomiska gemenskapen lämnades in redan 1959. Under de år som gått sedan dess har landet moderniserats och uppnått viktiga resultat genom genomgripande reformer och nytänkande, särskilt de senaste två åren. Ett inledande av förhandlingar skulle dock också vara en nystart, eftersom tiden för och resultatet av förhandlingarna, vilka kan inledas så snart Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna, kommer att vara beroende av vilka framsteg som görs, särskilt i fråga om ekonomin och gemenskapens regelverk.
Europeiska unionen och Turkiet ser alltså ut att tillsammans stå inför en stor utmaning: att tillsammans lägga grunden till morgondagens Europa. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Camiel Eurlings till ett utmärkt arbete med en fråga som är kontroversiell och svår, vilket har framgått av denna debatt. Hans arbete har verkligen gett ett avgörande stöd för inledandet av förhandlingar. Men vissa ledamöter har å andra sidan motsatt sig detta i grunden.
Jag menar att den här debatten bör föras lugnt och på grundval av objektiva överväganden.
Europeiska rådet i Helsingfors beslutade att Turkiet skulle bli ett kandidatland. Prodikommissionen har avgett ett positivt yttrande om inledandet av förhandlingar, och Olli Rehn har upplyst oss om att detta har accepterats av Barrosokommissionen.
Turkiet är sammankopplat med Europeiska unionen genom ett associeringsavtal och ingår i tullunionen. På samma gång – och detta bör påpekas på grund av betydelsen för debatten – är Turkiet en lojal partner till västvärlden inom Atlantpakten, och vi måste nu enligt min mening, med tanke på Turkiets strategiska läge som är helt grundläggande för oljetransporterna från Kaspiska havet och dessas stora betydelse för stabiliteten i Mellanöstern och Centralasien, ställa oss frågan om vi vill att Turkiet skall vara kopplat till EU:s västorienterade värderingar eller om vi vill att landet skall röra sig i riktning mot islamisk fundamentalism eller hamna mer under ryskt inflytande.
Gensvaret på Camiel Eurlings betänkande är kritiskt men konstruktivt, och jag tror att det finns andra frågor som också är relevanta, till exempel huruvida EU:s medborgare i allmänhet är för att Turkiet accepteras som medlem i unionen. Men tiden och Europeiska unionens medborgare kommer att ge ett svar på den frågan när det behövs. 
Rocard (PSE ).
   – Herr talman, herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill börja med att ge en eloge till Camiel Eurlings och tacka honom för den höga kvaliteten i hans betänkande och den anda av öppenhet han visade när han arbetade fram det.
Betänkandet har reviderats betydligt av utskottet för utrikesfrågor, men i den form det nu har här i kammaren rekommenderas att anslutningsförhandlingar inleds med Turkiet utan onödiga fördröjningar, och i betänkandet påminns om att målet för dessa förhandlingar bara kan vara anslutning och inget annat. Dessa två punkter stämmer överens med det som majoriteten i min grupp vill. Därför kommer många i den socialdemokratiska gruppen att rösta för betänkandet, om inte någon av dessa punkter ifrågasätts genom ett ändringsförslag som antas under sammanträdet. I vilket fall som helst skulle det vara ett tydligt besked till Turkiet om detta betänkande antogs av en stor majoritet.
Herr talman, herr Eurlings! Jag skulle för min egen personliga del vilja ta upp två saker som jag beklagar med de debatter vi just har hållit. Den första gäller tonen i våra muntliga och skriftliga inlägg. Nittonhundratalet var en mycket våldsam tid för Turkiet. Konsekvenserna är tydliga: i Cypern, i relationerna med de armeniska och kurdiska folkgrupperna och genom arméns och polisens framträdande roll i landets inre sociopolitiska organisation, där de har oinskränkt makt. Vi är alla medvetna om detta. På samma sätt har många länder som nu är medlemmar i unionen upplevt totalitära, fascistiska eller kommunistiska regeringar eller regeringar som har gjort sig skyldiga till att ha samarbetat med en ockupationsmakt. Uppbyggnaden av unionen innebär en process av försoning med allt detta. Det främsta skälet att inleda anslutningsförhandlingar med ett land är att sätta igång en sådan process, och denna kommer bara att bli framgångsrik om det finns ett minimum av förtroende för processens effektivitet både inom unionen och i kandidatlandet. Faktum är att dessa enträgna, ibland aggressiva och ofta upprepade påminnelser om några av de svartaste händelserna i Turkiets nutida historia bottnar mer i misstänksamhet och fientlighet än i en önskan om att inleda en process av demokratisk stabilisering och försoning mellan alla folkgrupper på grundval av en konstaterad historisk verklighet. Det räcker nu: vi har gått för långt.
När Frankrike och Tyskland inledde sin försoningsprocess genom att bygga upp Europeiska gemenskapen var de mycket noga med att inte alltför mycket betona de eventuella orsaker till konflikt mellan dem som fortfarande fanns. På samma sätt anslöt sig Spanien, Portugal och Grekland också till oss efter mörka perioder av fascism. Jag kan inte minnas att våra krav på upprensning i rättsystemet och förändring av attityder inom polisen var riktigt så skarpt formulerade då som de är i dag. Jag hoppas bara att Turkiet inte ser detta som en belastning för våra förbindelser eller tolkar det som ett fördömande, då detta inte är fallet. Men vi tar en risk.
Den andra sak jag beklagar har att göra med de ämnen vi har debatterat. I grund och botten har vi bara diskuterat våra egna interna eller bilaterala angelägenheter och de tydliga, stora och uppenbara svårigheterna, de obestridliga svårigheter som denna anslutning innebär. Vi har knappt nämnt de framtida och till stor del positiva möjligheter som skulle följa av en anslutning. Därför framgår dessa aspekter inte tillräckligt tydligt i betänkandet. Utvidgningen av vår marknad till att omfatta 70 miljoner konsumenter i ett land där ekonomin har vuxit mycket snabbt de senaste sex åren kommer att stärka unionen markant, och vi får inte glömma bort att Turkiets tillväxt kommer att bidra till att väsentligt mildra de farhågor som vissa av våra länder har om invandringen. Framför allt skulle dock unionen, genom att öppna sig för ett land som är sekulariserat men där islam är majoritetsreligion, starkt bidra till fred och ömsesidig förståelse mellan folkgrupper i dessa tider av ökande spänning, misstro och konflikt mellan muslimska och kristna länder. Att ge ett sådant bidrag är, utöver den symboliska betydelsen, av mycket stor strategisk vikt. Detta är skälet till att vi ger vårt stöd. Detta bidrag skulle ha förtjänat att betonas mer. 
Lehideux (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En dag måste Europeiska unionen helt enkelt bestämma sig för var dess gränser går. Unionen kan inte vara något slags obestämt område dit alla grannländer kan bege sig för att göra lite affärer på det enda villkoret att de följer ett fåtal regler som tolkas ganska allmänt. Om vi skall ansluta vartenda land som gränsar till EU och som är eller försöker bli en aning demokratiskt kommer unionen att fortsätta att breda ut sig som en oljefläck. Det kommer inte att ske med någon egentlig konsekvens; det kommer inte att finnas någon struktur och inte något mål. Vi kommer att ha skapat ett regionalt FN och att ha övergett den politiska unionen, detta veritabla projekt som vi har vårdat i femtio år. Vi kommer att ha skapat ett diplomaternas Europa, inte ett folkens Europa, som är det som Europas folk vill ha.
Det är uppenbart att den grundläggande frågan, som Emma Bonino precis helt riktigt sade, gäller vad vi vill med Europa och vad Europa betyder för oss. Jag anser att det är tydligt att svaret är ett politiskt och federalt Europa som gör det möjligt för Europas olika folk att gemensamt forma sin framtid. Om det är detta vi vill uppnå anser jag inte att bästa sättet är att välkomna ett så folkrikt land som geografiskt sett ligger utanför Europa.
För det andra kommer denna anslutning – som många här har sagt under våra debatter – att ge upphov till en lång rad nya ansökningar om anslutning. En eventuell anslutning av nordvästafrikanska länder, en eventuell anslutning av Libanon, en eventuell anslutning av Palestina eller Israel: ännu en gång bygger vi upp ett nytt, reviderat och uppdaterat FN, inte det politiska projekt som EU:s grundare tänkte sig.
Till slut, herr talman, vill jag tillägga att det enligt min åsikt är otänkbart att inleda förhandlingar med Turkiet om Turkiet fortsätter att tiga om det armeniska folkmordet – jag är ledsen herr Rocard, jag hoppas att denna begäran inte gör Turkiets ledare chockerade. Det är inte möjligt att inleda dessa förhandlingar innan klarhet har nåtts i Cypernfrågan. Slutligen är det inte möjligt att inleda förhandlingar med premiärminister Erdogan, som nyligen skrev i stora europeiska tidningar att de turkiska trupperna aldrig kommer att lämna Cypern. 
Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill tacka föredraganden. Detta har redan sagts av många, men det behöver ändå sägas igen, eftersom det inte var någon okomplicerad process att sammanjämka de oförenliga ändringsförslagen. Jag vill börja med att vända mig både till belackarna av Camiel Eurlings betänkande och till dem som har varit emot anslutningsförhandlingar ända från början. Det finns två argument som de ofta anför. Ett av dem gäller kulturer, och om man drar det till sin spets innebär det att man tillmäter olika religioner och kulturer inom Europeiska unionen olika värde, och detta stämmer inte på något sätt överens med det EU de flesta av oss vill ha. Ett EU där en religion är mer värd än en annan, ett EU där det finns överordnade och underordnade kulturer, strider mot Romfördragets anda.
Det andra argumentet har att göra med att vi sträcker oss för långt, och det är sant att det är ett mycket viktigt argument, ett som måste tas på allvar – även av oss som försvarar Camiel Eurlings betänkande och EU:s utvidgning. Det råkar bara vara så att vi inte kan tillåta oss att ta en paus från världshistorien för att ta itu med oss själva. Världen väntar inte på oss, och inte heller kommer de utmaningar som fundamentalism och internationell terrorism innebär att vänta tills enigheten i Europeiska unionen har blivit tillräckligt stark. Vi måste hantera EU:s utvidgning och den fördjupade europeiska integrationen parallellt.
Låt mig vända mig till dem av oss som är för betänkandet. Genom att vara det förbinder vi oss att tillsammans med det civila samhället i Turkiet se till att Turkiet blir ett land som är fritt från alla former av tortyr. Vi förbinder oss därmed att se till att kurder, tjerkesser, lazer och andra folkgrupper i Turkiet får använda både sina modersmål och landets officiella språk. Vi åtar oss att se till att varje kvinna i Turkiet kommer att vara fri att gå i skolan, fri att välja partner och att leva i ett partnerförhållande fritt från varje form av våld. Slutligen förbinder vi oss att tillsammans med våra vänner i Turkiet se till att Turkiets kristna kyrkor och alla olika trossamfund, från aleviter till sunniter, kan blomstra tillsammans som de en gång gjorde under det ottomanska väldet, och detta innefattar ambitionen att antalet kristna inte längre skall minska utan på nytt börja öka. Även detta skulle stärka ett Turkiet med många kulturer och trosinriktningar.
Även Turkiet åtar sig något; man förbinder sig att genom fortlöpande reformer hjälpa oss att övertyga den europeiska allmänheten.
Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om Turkiets folk och de politiskt verksamma i Turkiet vill att landet skall anslutas till Europeiska unionen för att de anser att detta kommer att underlätta utveckling och demokratisering är det deras rättighet att röra sig i den riktningen. Vi är redo att stödja deras ansträngningar så länge Turkiet respekterar de uppförandekoder, villkor och förutsättningar som fastställts för alla unionens medlemsstater.
Huvudpunkten i Köpenhamnskriterierna är respekten för de medlemsstater i Europeiska unionen som Turkiet vill ingå i ett partnerskap med. En av medlemstaterna är Republiken Cypern, som Turkiet måste respektera och erkänna på samma sätt som de andra 24 medlemmarna. Det är motsägelsefullt att Turkiet ansöker om att bli medlem i Europeiska unionen samtidigt som landet inte erkänner en av unionens medlemmar, på samma sätt som det är motsägelsefullt att Turkiet söker medlemskap i unionen samtidigt som landet ockuperar 37 procent av Republiken Cyperns territorium, dvs. ett territorium som tillhör en av Europeiska unionens medlemsstater. Om man från Turkiets sida uppfyller villkoren och följer uppförandekoderna inom Europeiska unionen gör man sig själv och regionen en tjänst eftersom det möjliggör minskad spänning i regionen och förbättrade relationer med grannländerna, något som först och främst gagnar människorna och länderna i området.
Arbetarnas framstegsparti (AKEL) och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster har aldrig haft som mål att ekonomiskt isolera och skapa svårigheter för våra turkcypriotiska landsmän. Vår grupp stödde dessutom budgetförordningen för turkcyprioterna, med förbehållet att Republiken Cypern skulle respekteras och att inga politiska fördelar skulle erbjudas ockupationsmakten. Den bakomliggande orsaken till turkcyprioternas isolering är inte det så kallade embargot på den grekcypriotiska sidan; det är den turkiska ockupationen, ockupationsmaktens utbrytning och den totala sammanbindningen av de ockuperade områdenas ekonomi med den nationella ekonomin.
Efter den turkiska invasionen och ockupationen 1974 förklarade Republiken Cypern sina ockuperade hamnar och flygplatser som stängda, eftersom man inte kunde utöva någon kontroll över dem. Detta gjordes också i självförsvar, så att vi inte skulle kunna förmås att erkänna en pseudostat. Som svar på frågan om att upphäva turkcyprioternas isolering föreslog Republiken Cyperns regering att den stängda delen av Ammohostos skulle återbördas till de lagligen rättmätiga invånarna och att Ammohostos hamn skulle öppnas i samarbete med turkcyprioterna, med målet att den skulle drivas till nytta för båda sidor, men detta förslag har tyvärr inte accepterats. Vi hoppas att Turkiet kommer att hjälpa till att skriva ett nytt kapitel i vår regions historia. 
Piotrowski (IND/DEM ).
      Herr talman, mina damer och herrar! Det polska folket har särskilda skäl att lyckönska Turkiet i arbetet med de politiska och ekonomiska reformer landet har påbörjat. Under sjutton- och artonhundratalen, då Polen var delat och raderat från kartorna över Europa och världen i över hundra år var Turkiet det enda land som inte erkände detta faktum.
Både Turkiet och den stabila utvecklingen i landet har stor betydelse i dag, inte bara för Polen utan också för Europa och för resten av världen. Turkiet bör bli en privilegierad partner till Europeiska unionen, men inte en medlemsstat. Det finns ett antal sakförhållanden som talar emot att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, till exempel det förhållandet att Turkiet inte är ett europeiskt land i geografiskt, religiöst och kulturellt avseende. De politiska reformer som nyligen genomfördes var otillräckliga och långt ifrån perfekta, och kraven uppfylls fortfarande inte. Turkiet har inte förbättrat sina relationer med de etniska och religiösa minoriteterna inom landets territorium, och inte heller med grannlandet Armenien. Turkiet erkänner inte en av Europeiska unionens medlemsstater, Republiken Cypern, och ockuperar en del av dess territorium. Jag vill betona att europeiska länder som vill gå med i EU bör få företräde när det gäller integration, särskilt Ukraina. 
Sammanfattningsvis, eftersom gruppen Självständighet/Demokrati är skeptisk till att stärka den europeiska superstaten, kommer gruppen att rösta mot ett inledande av anslutningsförhandlingar med Turkiet. Egentligen borde dock gruppen rösta för, eftersom det är uppenbart att en anslutning av Turkiet kommer att påskynda EU:s sönderfall.
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Är det en bra idé att inleda förhandlingar med Turkiet? Svaret på frågan är varken enkelt eller givet på förhand. Å ena sidan finns Turkiets berättigade strävan att bli medlem i Europeiska unionen. Faktum är att vi absolut inte kan ignorera eller underskatta varken de ansträngningar Turkiet har gjort för att uppfylla europeiska kriterier i fråga om lagstiftning och institutioner eller landets politiska uthållighet och fasta övertygelse om att man kommer att spela en aktiv roll i Europas utvidgning. Som européer har vi dock en plikt att inte göra eftergifter, eftersom vi inte har råd med dem ur demokratisk synpunkt, på samma sätt som vi ur demokratisk synpunkt inte har råd att billigt sälja ut värderingar, mänskliga rättigheter eller medborgerlig frihet. Det finns ännu mycket att göra på dessa områden i Turkiet, särskilt när det gäller respekten för kvinnor och barn, skyddet för minoriteter och avskaffandet av tortyr och dödsstraff.
Till slut handlar det om två problem som Turkiet måste lösa, två villkor som Turkiet inte kan undvika: man måste återupprätta normala relationer både med Armenien, genom att öppna gränsen igen, och med Cypern. I det senare fallet är tillbakadragandet av trupper en förutsättning för anslutning, liksom erkännandet av den cypriotiska staten. Det är verkligen helt oacceptabelt att Turkiet på samma gång som man söker medlemskap i Europeiska unionen inte bara vägrar att erkänna medlemsstaten Cypern utan till och med har tusentals soldater stationerade på cypriotisk mark.
Därför har Turkiet fortfarande en lång process framför sig, en som med nödvändighet utesluter en för tidig anslutning. Om vi skall vara realistiska kan vi dock inte stänga dörren för ett muslimskt land med sekulariserade institutioner som väljer en europeisk väg med modernisering och utveckling. Att närma sig Turkiet är detsamma som att skicka ett viktigt budskap till den moderata muslimska världen, ett budskap som kan övervinna den extrema fundamentalismen och innebära starten för en dialog eller ett möte mellan religioner och kulturer. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Det som Hans-Gert Poettering sade om sin oro för att denna utvidgning kan visa sig ödesdiger tränger igenom dagens debatt med skärpan hos en laserstråle. Europa står verkligen inför en händelserik tid, och ändå måste vi i detta parlament fråga om EU ens är redo att företa sig det som vi planerar. Är våra institutioner redo? Har vi en konstitution värd namnet? I nuläget är Nice ett status quo. Vilken är den ekonomiska situationen? Var är budgetplanen? Vad har hänt med den brittiska rabatten? Var finns viljan till verklig solidaritet? För att se på det ur ekonomisk synvinkel ser vi varje dag skattedumpning, lönedumpning och miljödumpning var vi än tittar. Sanningen är att EU har misslyckats. Om vi ställer oss frågan om vem som just nu skulle tjäna på Turkiets anslutning eller på förhandlingar om detta är svaret att det skulle vara de som inte vill uppnå det som många av oss här i parlamentet faktiskt har strävat efter från början och de som strävar efter att försvaga EU.
Vad vi kommer att få är ett Europas förenta nationer. Det har vi redan på global nivå, och det har inte längre särskilt mycket att göra med EU. USA och dess satellitstater skulle tjäna på det, det militärindustriella komplexet skulle tjäna på det, de stora investerarna skulle tjäna på det, och detta i en tid när vi har att göra med den största omfördelningen av välstånd i fredstid i mänsklighetens historia. Till dem som säger att inget mer kan göras och att det är för sent säger jag: ”Hellre ett bedrövligt slut än ändlösa bedrövelser”. Så säg för Europas skull nej till dessa förhandlingar, annars går Europa mot sin undergång! 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Att vilja inleda dessa förhandlingar innebär att man överger två principer. För det första skulle sådana förhandlingar starta innan de politiska villkoren var helt uppfyllda. För det andra är jag förundrad över den hållning vänstern intar när det gäller frågor om tortyr och mänskliga rättigheter. Särskilt förundrad är jag över deras förmåga att skilja mellan systematisk och icke-systematisk tortyr och jag finner det ganska förvånansvärt att en sådan distinktion görs.
Alldeles bortsett från detta övertygas jag inte av argumentet att detta skulle innebära att sträcka ut en hand till den islamiska världen. Professor Winkler, Tysklands kanske främste historiker och medlem i socialdemokratiska partiet, sade i går att ingen sådan effekt av historiska eller andra skäl kunde förväntas i fråga om Turkiet, som när allt kommer omkring är efterföljaren till ottomanska riket.
Kommissionens rapport är full av tveksamheter. I dag säger den att det inte kunde bli några förhandlingar om frågor som påverkade ekonomin före 2004 eftersom EU inte var redo. Det finns ett permanent frågetecken angående den fria rörligheten för arbetskraft. Redan nu, i kommissionens rapport och tydligen också i rådets ordförandeskaps förberedelser, uppehåller man sig vid risken för ett misslyckande, och detta är en indikation på hur oärligt denna fråga hanteras. Många av dem som ser positivt på saken tror när allt kommer omkring inte att det kommer att fungera, och jag ser också detta som orättvist mot Turkiet, som absolut är av stor strategisk betydelse för oss och som måste få hjälp att bli mer demokratiskt.
Denna ”allt eller inget-strategi”, med förhandlingar som pågår i tio eller femton år och kanske inte ens ger positivt resultat, framstår för mig som missriktad och det är därför vi måste hitta ett andra alternativ som möjliggör ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde med ett privilegierat partnerskap eller vad man nu vill kalla det. Faktum är att det som står på spel här är Europeiska unionens möjligheter att överleva med bevarad politisk enighet och politisk handlingskraft. Jag måste säga emot kommissionär Verheugen och säga att det finns en sak som måste klargöras just nu: Hur kan det sägas att Turkiet absolut måste bli medlem och att Ukraina inte under några omständigheter kan bli det? Ingen har kunnat förklara det för mig. Av detta följer att båda länderna måste accepteras som medlemmar, och jag hyser vissa tvivel om att Europeiska unionen kan klara detta som situationen ser ut nu. Så låt oss försöka hitta nya sätt att ge alla dessa länder signaler om att det finns möjlighet bli medlem i EU samtidigt som vi gör det möjligt för Europeiska unionen att växa politiskt.
Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min landsman Camiel Eurlings, som har haft den tunga uppgiften att vara föredragande i denna komplicerade fråga och som jag tycker har gjort ett utmärkt jobb hittills. Vår grupp har naturligtvis också noga följt debatten om Turkiet och frågan om huruvida förhandlingar skall inledas. Faktum är att vi som grupp nyligen har besökt Turkiet för att själva bilda oss en uppfattning om de diskussioner som förs där, och detta har bekräftat vårt ställningstagande. Enligt vår åsikt bör det i princip vara möjligt för Turkiet att bli medlem i Europeiska unionen, och detta är självklart den första fråga man måste besvara.
Turkiets integrering i Europa kommer att bli ett viktigt och symboliskt steg. Med tanke på detta bör EU i princip inte bete sig som en sluten klubb, utan öppna sig för ett land som följer europeiska normer. Vi tror att ett turkiskt medlemskap kommer att få positiva effekter i framtiden, inte minst för utvecklingen i det vi skulle kunna kalla det utvidgade Mellanöstern. Framstegen i själva Turkiet spelar naturligtvis också en viktig roll. De demokratiska förändringarna kommer främst det turkiska folket till godo, men Europa representerar också de värderingar som Turkiet vill göra till sina. Turkiet förändras snabbt. Under de senaste åren har Turkiet visat en enorm förmåga till reformering på många områden och det är denna process vi gärna vill stödja i framtiden.
Hittills har vår grupp betonat fyra aspekter. Först och främst gäller förhandlingarna EU-medlemskap. Vi avvisar alla grundtankar med ett annat mål. För det andra – och detta borde alla inse – kommer förhandlingarna att bli långdragna. För det tredje, mot bakgrund av att förhandlingarna kommer att ta så lång tid och att så mycket behöver göras, är inledandet av förhandlingar naturligtvis ingen garanti för framgång från början. Förverkligandet av en anslutning kommer till slut att vara beroende av reformer och utveckling i Turkiet.
När det gäller mänskliga rättigheter är vi positiva till den nuvarande utvecklingen, naturligtvis under förutsättning att den fortsätter. Vid bakslag finns det uttryckligen formulerade möjligheter att avbryta förhandlingarna. Detta har hänt tidigare, i fallet Slovakien. När vi var missnöjda med den politiska situationen i landet avbröts förhandlingarna under ett antal år. I detta avseende sker ingen diskriminering. Eftersom allt detta också nämns i Camiel Eurlings betänkande kan han räkna med vårt stöd den här veckan. 

Duff (ALDE )
   – Herr talman! Det är viktigt med hänsyn till vår stabilitet liksom våra moraliska principer att vi håller vårt löfte till Turkiet. Om vi går med på att inleda anslutningsförhandlingar bör vi fullfölja dem. Jag anser att det så kallade privilegierade partnerskapet är ett falskt prospekt skapat för att fjärma Turkiet från en integrering med EU. Turkiet har haft ett privilegierat partnerskap genom tullunionen och även NATO under många år. Detta har lett oss fram till en föranslutning. Vilket resultatet än blir av anslutningsförhandlingarna är det endast genom anslutningsförhandlingsprocessen som förbindelserna mellan EU och Turkiet kommer att utvecklas.
Jacques Toubon och hans vänner föreslår att Turkiet skall ingå ett privilegierat partnerskap och åtnjuta vissa aspekter av medlemskapet, men utan politiska företrädare och utan skyldigheten att respektera EU-lagstiftningen och principen om lojalt samarbete. Detta är vansinnigt. Det är inte bra för Turkiet, det undergräver EU och det visar en stor och förvånansvärd brist på självförtroende i detta parlament där riktlinjerna för EU:s framtid dras upp.
Slutligen vill jag be kommissionen och ordförandeskapet att komplettera förslaget om en mekanism för att ställa in förhandlingarna i händelse av en kris. Jag litar på att Europeiska rådet kommer att följa konstitutionens anda enligt vilken det krävs en tredjedel av medlemsstaterna för att sätta igång en sådan mekanism, inte enbart en enda stridslysten medlem. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är övertygad om att det sedan denna debatts början har funnits en risk för att fakta om demokrati och situationen för mänskliga rättigheter skall förvrängas för att passa det önskade målet, det vill säga Turkiets anslutning eller icke-anslutning. En av förtjänsterna med Camiel Eurlings betänkande är att precis detta undviks. Betänkandet innehåller en enorm mängd intressant och mycket detaljerad information om situationen för mänskliga rättigheter, och Camiel Eurlings kan verkligen inte anklagas för att försöka tona ned vissa saker för att stärka argumenten för anslutning. Detta är en betydande prestation, för utmaningen var stor.
Det framstår för mig som att vissa ledamöter ändå finner att de är i en extremt paradoxal situation, för ingen kan förneka att möjligheten till en anslutning av Turkiet är ett viktigt sätt att stimulera demokratisering. I våra inlägg kanske vi inte tillräckligt mycket har nämnt de paket med lagstiftningsreformer som har antagits.
Det stämmer att saker och ting inte händer tillräckligt fort ute i verkligheten. Men att vägra anslutning i dag för att de politiska Köpenhamnskriterierna inte har uppfyllts skulle vara liktydigt med att avbryta en demokratiseringsprocess på en förment grund av demokratiska värderingar, något som vore totalt ologiskt och paradoxalt. Jag vill därför betona att denna ståndpunkt i viss utsträckning är ett utslag av hyckleri.
Det finns också en mellanstrategi som går ut på att samla ihop ett stort antal restriktioner och arbeta för en anslutning samtidigt som man backar. Villkor ställs och fastställs och alternativ söks. Jag anser att Elmar Brok har rätt, men jag drar inte samma slutsatser som han: Att ha en halvhjärtad anslutningsstrategi är att förbereda sig för ett misslyckande.
Vad vi behöver är en öppen och fullständig anslutning, som också sker på ett absolut strikt sätt. Om vi arbetar i riktning mot dessa två mål tror jag att vi kommer att lyckas uppnå det mångkulturella Europa vi vill uppnå genom Turkiets anslutning. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De flesta i min politiska grupp stöder i princip inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet. Vi anser emellertid att det krävs ändringsförslag till Camiel Eurlings betänkande, ändringsförslag som innebär att vi ökar vårt krav på att de turkiska ledarna verkligen måste uppfylla EU:s normer. Dessa ändringsförslag skulle vara en motvikt till den amerikanska administrationens oacceptabla påtryckningar på det nederländska ordförandeskapet om att Turkiet skall kunna ansluta sig till unionen dvs.mer eller mindre villkorslöst.
Turkiets långa, mödosamma och osäkra väg mot anslutningen kräver förändringar i handling, inte bara i ord. Jag uppmanar Europeiska kommissionen att omedelbart utarbeta en färdplan med en specifik och kontrollerbar tidsplan för tillämpningen av de politiska Köpenhamnskriterierna, med särskild betoning på Turkiets erkännande av Cypern och tillbakadragande av den turkiska ockupationsmakten från öns norra del, vilket innebär ett tydligt framsteg när det gäller att lösa det kurdiska folkets problem, garantera mänskliga rättigheter och utarbeta en ny konstitution.
I mitt hemland Grekland hoppas vi att den svåra resa på väg mot EU som Turkiet om några dagar skall anträda kommer att göra landet till en bättre, demokratisk och fredsälskande granne, en förhoppning som också skapar intresse hos det civila samhället i vårt grannland. 
Coûteaux (IND/DEM ).
   – Herr talman, företrädare för Europas nationer, mina damer och herrar! Självfallet kommer vi franska självständighetsivrare att rösta emot betänkandet, men vi vill understryka att den här debatten egentligen inte är någon debatt alls. Som vi alla vet fattades beslutet i huvudsak för ganska länge sedan – inte 1999 i Helsingfors, inte ens i Europa, utan i Washington flera år tidigare, och det aviserades dessutom av president Clinton när han besökte Istanbul 1997.
Detta förklarar Recep Tayyip Erdogans otroliga arrogans, eftersom han mycket väl vet att han har anslutningen som i en liten ask. Jag upprepar att han stöds av Förenta staterna, och hans förvåning över att vissa länder tvekar är ett typiskt uttryck för arrogans. Så är fallet i mitt hemland Frankrike. Han bör påminnas om att Frankrike fortfarande är en demokrati och har rätt att tveka, och detta är något som Frankrikes president måste ta hänsyn till.
Han arrogans visar sig också genom hans vägran att ta upp två frågor som jag bara kommer att nämna, eftersom de redan tagits upp här. Varför måste man så envist vägra att erkänna det fruktansvärda folkmordet i Armenien? Jag har lagt fram ett skriftligt uttalande om detta där jag framför allt erinrar om att parlamentet två gånger, 1987 och 1990, vägrade att inleda några som helst förhandlingar så länge folkmordet inte erkänts. Det är förvånande att parlamentet intar en så ologisk ståndpunkt och att det är så illojalt mot sig självt. Jag vill också nämna Cypernfrågan. Det är ganska häpnadsväckande att ett land skulle vilja bli medlem i en klubb med stater, en sammanslutning av stater, en federation av stater – vad det nu är, det vet vi inte – utan att erkänna en av medlemsstaterna. Den här europeiska unionen är inte främmande för ologiska ståndpunkter av detta slag. Men sanningen är att jag inte riktigt vet vad vi håller på att bygga upp här. Ett hopkok kanske, men det har definitivt inget med EU att göra. 
Camre (UEN ).
   – Herr talman! När man läser det här betänkandet ser man att föredraganden och den majoritet som stöder betänkandet är mycket tydliga när det gäller de stora skillnaderna mellan Turkiet och EU. Det handlar inte bara om att behöva göra några ekonomiska anpassningar, utan om att Turkiet och EU är två vitt skilda civilisationer med oförenliga värderingar. Mot bakgrund av detta betänkande kan ingen ansvarskännande politiker dra någon annan slutsats än att Turkiet inte hör hemma i EU och att det inte finns någon anledning att inleda dessa anslutningsförhandlingar.
Emellertid tänker majoriteten i Europaparlamentet inte på det sättet. Den rådande synen här i kammaren är att vi alla skulle vilja bli tyskar: inte de gamla dåliga tyskarna som till slut led nederlag 1945 utan de goda nya tyskarna med sina oantastliga uppfattningar som lydigt gick med på att ge upp den tyska marken och acceptera euron, som förstör den tyska ekonomin och gör tiotusentals människor arbetslösa. De goda tyskarna som utan så mycket som ett knorrande tillåter miljoner främlingar att flytta in och förstöra den tyska kulturen inifrån. På detta sätt försöker EU att ändra på oss alla, och majoriteten här i kammaren anser att turkarna kan förändras på samma sätt. Turkiet är emellertid inte Europa. Turkarna vill inte bli tyskar, ett faktum som vi ju tydligt kan se i Tyskland.
Det finns en orsak till Turkiets oräkneliga problem, nämligen en civilisation som har skadlig inverkan på samhällsutvecklingen. Vad EU faktiskt säger är att Turkiet skall ge upp sin muslimska kultur. Martin Schulz sade det mycket tydligt här i kammaren i dag: Turkiet måste anta alla våra lagar och värderingar. Det kan Turkiet naturligtvis inte göra. Ett land kan inte bli fråntaget sin kultur. I alla fall kommer varje försök att göra det att ta århundraden. Kraven kommer därför sannolikt inte att uppfyllas, men om tio år kommer parlamentet att anta ett fantastiskt betänkande som innebär att kraven har uppfyllts, trots att alla vet att det inte är så. Europas folk är emot att Turkiet blir medlem i EU. De starkaste motståndarna är grekcyprioterna, som är det europeiska folk som senast befunnit sig i krig mot Turkiet och vars norra landsdel fortfarande ockuperas av Turkiet. Folket förlitar sig dock inte på EU som styrs av en självutnämnd elit som, trots att den bara har 45 procent av rösterna bakom sig, inte har några samvetsbetänkligheter när det gäller att utöva sin makt över folket. Cypern hotas direkt med uteslutning…
Allister (NI ).
   – Herr talman! Är det här Europeiska unionen eller har vissa personer expansionistiska ambitioner bortom Europas gränser? Det är en nyckel- och definitionsfråga som har sitt ursprung i Turkiets ansökan om EU-medlemskap.
Turkiet tillhör inte Europa, det tillhör Asien. Endast ett begränsat område kring Istanbul ligger i Europa. Det gör inte Turkiet till en europeisk nation. Man kan lika gärna säga att Spanien tillhör Afrika eftersom det har några utposter på den nordafrikanska kusten. Det är en skamlös expansionistisk dagordning som driver EU att vilja omfatta Turkiet.
Turkiet självt har en skamlig expansionistisk historia. Se på dess brutala invasion och ockupation av norra Cypern. Se på dess folkmord av den armeniska befolkningen. Se också, trots det omfattande och åtråvärda föranslutningsstödet från Bryssel, på dess intoleranta undertryckande av religionsfriheten, i synnerhet i fråga om kristna.
Nej – Turkiet är ett land och en kultur som vi kan klara oss utan. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Många av oss på denna sida av kammaren stöder starkt Turkiets EU-medlemskap. Under de senaste åttio åren har enorma förändringar skett i Turkiet. Reformprocessen har ökat takten dramatiskt sedan det formella erkännandet 1999 av Turkiet som EU-kandidat. Många av oss kommer också ihåg att Turkiet har varit en trofast allierad i NATO i omkring femtio år och att landet under större delen av den tiden varit måltavla för terrorangrepp utförda av Sovjetstödda organisationer. Vi som stöder Turkiet har inga illusioner om de svårigheter som ligger framför oss och det arbete som fortfarande återstår. Därför erkänner vi att förhandlingarna troligtvis kommer att ta tio eller femton år. Panikmakarna pratar som om Turkiet skulle gå med om en månad. Turkiet har flera mycket framgångsrika industrisektorer och en i många avseenden vital ekonomi, men det är fortfarande ett fattigt land. De ekonomiska utmaningarna är gigantiska men den eventuella belöningen är stor.
Mycket behöver fortfarande göras för att förbättra de mänskliga rättigheterna, men låt oss inte glömma att vissa extremistgrupper missbrukar begreppet mänskliga rättigheter för att väcka sympati för sin egen sak. Det vore naivt av oss som tillhör mitten-högern i europeisk politik att på något sätt stödja politiska grupper som har nära anknytning till terrorister.
Vi skulle kunna tala länge om Cypern. Det är inte Turkiet som borde sitta på de anklagades bänk. Turkcyprioter, med fullt stöd av Ankara, stödde FN:s plan som bland annat skulle ha avvecklat de icke-cypriotiska styrkorna i etapper från ön, både turkiska och grekiska. Många säger att en turkisk anslutning skulle ändra EU:s karaktär i grunden. Om detta betyder slutet på den obevekliga satsningen på politisk integrering och slutet på tanken om någon slags europeisk stat, då välkomnar jag detta.
Jag delar oron över fri rörlighet för personer, men det är ett problem som är mer omfattande än en turkisk anslutning. Nu, med fyra dagar kvar till Europeiska rådets möte, måste vi sända en positiv signal till Turkiet om att de är välkomna som EU-medlemmar. Denna signal kommer att få större positiva återverkningar. Låt oss ge grönt ljus nu för inledandet av förhandlingar med Turkiet, inte motsträvigt utan med entusiasm. 
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att parlamentet kommer att framföra ett tydligt budskap till Europeiska rådets möte den 17 december, ett budskap om att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Det är rätt väg att gå med tanke på de avsevärda framsteg som detta land har gjort, vilket också framgår av kommissionens noggranna och djupgående rapport.
Förhandlingarna kommer självfallet att pågå under lång tid och det krävs också ytterligare djupgående förändringar både av Turkiet och Europeiska unionen. I den nuvarande situationen verkar det vara den enda väg som kan erbjudas. Jag har hört talas om särskilda partnerskap som skulle ersätta en framtida anslutning om det visar sig att Turkiet inte klarar av att införliva gemenskapens regelverk Att inleda förhandlingar innebär inte automatiskt att garantera anslutning till unionen, men att nämna andra framtidsutsikter vid denna tidpunkt kan bara göra våra motparter med rätta misstänksamma om vad de tjugofem medlemsstaterna verkligen vill. 
Låt oss därför försöka att vara tydliga och öppna och ge detta land en verklig chans. Det blir sedan den politiska viljan hos våra nuvarande och framtida ledare, och särskilt det turkiska folkets ledare, som kommer att besluta om våra framtida förbindelser. Låt oss inte ge några ursäkter till dem som är emot demokrati och sekularisering i detta land, annars kan vi bittert få ångra det.
Till Mogens Camre vill jag säga att hedersmord och upphävande av våldtäktsbrott genom äktenskap har ingått i mitt lands rättsliga system, men jag skulle aldrig drömma om att påstå att det beror på vår katolska kultur. Jag uppmanar honom därför att på nytt tänka över den punkten. 
Malmström (ALDE ).
    Herr talman! Detta är ett väldigt viktigt betänkande, som kommer i ett läge där medlemsländernas ledare fortfarande inte har lagt sista handen vid slutsatserna från helgens toppmöte. Det är inte lätt att uttolka vad som kommer att hända om man lyssnar på rådets ordförande. Därför är det viktigt att vi här i Europaparlamentet ger en stark och tydlig signal, och jag hoppas att Camiel Eurlings betänkande kommer att antas med bred majoritet.
Turkiet är en långdragen fråga på den europeiska dagordningen. Medlemskapet är kontroversiellt i många länder. Denna oro måste vi naturligtvis ta på allvar. Vi här inne och alla Europas ledare har en stor uppgift i att försöka förklara fördelarna med ett turkiskt medlemskap. Personligen är jag övertygad om att ett demokratiskt och ekonomiskt stabilt Turkiet skulle bli en stor tillgång för EU. Turkiet skulle kunna bli en brygga mellan Europa och den muslimska världen och ge oss stora möjligheter att lösa gemensamma problem och bekämpa fanatism och terrorism.
Vårt gemensamma Europa är inget kristet projekt. Det är en union av värden, och dessa värden arbetar Turkiet nu hårt och målmedvetet på att anamma. Framstegen i Turkiet imponerar och måste uppmuntras. Därför måste Turkiet få ett datum nu till helgen.
De som är motståndare till Turkiet resonerar som om Turkiet skulle bli medlem i morgon. Så är det naturligtvis inte. Detta blir en lång process, kanske tar den 15 år. Om 15 år ser såväl EU som Turkiet och världen i övrigt annorlunda ut. Tills dess måste EU, men också Turkiet, förändras. I Camiel Eurlings betänkande finns en lång lista på åtgärder som Turkiet måste genomföra innan medlemskap kan bli aktuellt. Dessa är inte förhandlingsbara. Det handlar om Cypern, de mänskliga rättigheterna och inte minst kurdernas situation. Den stora kurdiska minoriteten måste erkännas och få fullgoda språkliga, kulturella och politiska rättigheter.
En majoritet av utrikesutskottet har godtagit detta betänkande, och jag tror och hoppas att det antas med stor majoritet vid omröstningen på onsdag. Alla andra beslut på toppmötet än att inleda förhandlingar – och att förhandlingarna skall syfta till fullt medlemskap – vore ett stort misslyckande. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Dagens debatt om Turkiets anslutning, som vi måste fatta beslut om, visar hur försvagat, splittrat och osäkert på sig själv detta parlament är. Den splittrande linjen löper genom alla läger och alla grupper och återspeglar i slutändan allmänhetens osäkerhet när det gäller EU. Varifrån kommer denna svaghet och denna osäkerhet? Beror det på att vi är sena – alltför sena – när det gäller att tänka på och bli medvetna om att vi genom detta beslut stöper om Europa, slår fast dess gränser och ger den europeiska integrationen sin slutliga form, och att vi gör detta utan att sätta ord på det, utan att ha talat med varandra om det, utan att ha samrått med parlamenten i Europa och utan att ha haft den nödvändiga offentliga debatten? Beror det på att vi inte kunnat övertyga större delen av allmänheten om att acceptera Turkiet som medlem? Beror det på att statsöverhuvudenas rätt att bestämma gränserna för Europa bakom lyckta dörrar, utom synhåll för parlament och allmänhet, är mer än vansklig, särskilt om man läser EU-fördragen? Att bestämma gränserna för Europa är en fråga för parlamenten, inte för stats- och regeringscheferna.
Det var vad dessa ledare gjorde 1999, bakom lyckta dörrar, utan att samråda med parlamenten och utan att lyssna till kommissionen. Det är ingen bra grund för ett så dramatiskt steg. Finns det verkligen inga skäl att misstänka att några av anslutningsförespråkarna vill utnyttja Turkiets anslutning för att äntligen kväva grundarnas föreställning om en europeisk federal stat? Och om vi skall tala i termer av påtryckningsmedel för demokrati och fredsvinster, varför ger vi då inte högsta prioritet åt anslutning av staterna på Balkan, vilket skulle förvandla en region som hela tiden härjas av kriser och krig till en fredlig oas? När det gäller det senaste argumentet för påtryckningsmedel för demokrati, så visst, om vi kan omvandla länder och stater till demokratier...
Ransdorf (GUE/NGL ).
    Vad exakt är Turkiet i dag? Det är både den första och den tredje världen i samma stat. Man kan beskriva dagens Turkiet på samma sätt som greve Mirabeau beskrev Preussen, nämligen att det är inte så mycket en stat med en armé utan snarare en armé med en stat.
Vad skulle Turkiet kunna vara eller vad bör det bli? Landet kan och bör bli en normal europeisk stat med omfattande garantier för civila rättigheter och garanterat stabila förbindelser med grannländerna, varigenom Turkiets samtliga grannländer måste få en internationellt bindande garanti. Det måste självfallet också vara en stat där sociala rättigheter respekteras och där fackföreningar fritt kan inrättas av dem som så önskar. Dessutom måste det vara ett stabilt ekonomiskt projekt som leder till investeringar i landets östra del, och det måste kunna undanröja århundraden av underutveckling. Detta innebär att Turkiet måste bli europeiskt och inte att Europa skall bli turkiskt, vilket skulle innebära att EU inte blir någonting mer än ett frihandelsområde.
När Gerhard Schröder nyligen kallade Recep Tayyip Erdogan sin vän menade han att… 
Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Om Konrad Adenauers, Charles de Gaulles och Paul-Henri Spaaks andar befann sig här i parlamentet skulle de rysa vid blotta tanken på vad vi diskuterar här. Inte på grund av att vi beslutar att låta Turkiet bli medlem i Europeiska unionen. Om det inte var så att Förenta staterna ville att Turkiet skall bli medlem i EU skulle en sådan fråga inte finnas med på föredragningslistan i dag.
Den fråga som uppstår är därför av institutionellt slag: Är vi en oberoende politisk enhet eller är vi en släpvagn kopplad till den amerikanska långtradaren? Vad är Turkiet? Sedan när hör Turkiet till Europa? Fråga era barn. Fråga era barn som läser geografi om Turkiet ligger i Europa eller Asien. Fråga den präst som vigde er om Turkiet ligger i Europa.
Detta för mig till Camiel Eurlings betänkande: originalet skiljer sig från det betänkande vi diskuterar i dag på samma sätt som Bibeln skiljer sig från Koranen. Och när vi ändå talar om Bibeln, låt mig erinra er om de många raser som för flera århundraden sedan inrymdes i Babels torn. Det föll. Om ni vill att också Europa skall falla ta då in 80 miljoner turkar med en annan kultur och en annan religion i Europa. När Charles de Gaulle byggde upp EU med de övriga européerna sade han att EU begränsades av sin geografi, sin grekisk-romerska kultur och den kristna religionen. Så nu skall vi ta in turkarna i Europa. Det vore ett brott mot Europa. Begå det inte. 
Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Denna vecka är utan tvekan historiskt viktig för en bredare utveckling av EU. Europaparlamentet kommer att rösta ja eller nej till inledandet av anslutningsförhandlingar mellan Turkiet och EU. Ledarna för de 25 regeringarna i EU som möts i Bryssel senare i veckan kommer att ge ett formellt klartecken – eller inte – för att inleda anslutningsförhandlingar mellan EU och den turkiska regeringen.
Låt oss inte underskatta vikten av detta beslut. Det finns inget godtagbart mellanläge när det handlar om EU-medlemskapsfrågan. Ett land är antingen EU-medlem eller inte. Detta är den springande punkten. Jag anser att ett land som vill gå med i EU tydligt måste uppfylla alla aspekter av Köpenhamnskriterierna.
Man måste komma ihåg att kommissionen har utarbetat en utvärderingsrapport om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning. I rapporten från oktober angav kommissionen att den turkiska regeringen hade tagit fram ett betydande förslagspaket det året som innefattade följande: avskaffandet av det nationella säkerhetsrådet, som skulle garantera att förbindelserna mellan det civila och militära följer EU:s normer, förstärkningen av pressfriheten, införandet av en klausul i grundlagen om jämställdhet mellan kvinnor och män och en fullständig avveckling av dödsstraffet. I förra valet hade mitt eget parti följande slogan: ”Mycket gjort, mer att göra”. Jag menar att det är så det ligger till i detta fall. Mer behöver göras men mycket har gjorts och vi måste erkänna det.
Jag stöder dagens betänkande där det fastslås att Europeiska rådet bör rösta för anslutningsförhandlingar med Turkiet och att dessa skall inledas utan dröjsmål och att målet med förhandlingarna är ett turkiskt EU-medlemskap. Men det finns också en insikt om att ytterligare väsentliga politiska reformer måste äga rum i Turkiet innan de slutliga anslutningsförhandlingarna kan slutföras.
Det antyddes tidigare i debatten att en av orsakerna till att Turkiet borde hållas utanför EU var att den turkiska befolkningen inte är kristen. Det motsäger sannerligen kristendomens hela grundtanke. Kristendom handlar om att vara öppen och välkomnande mot människor. Jag anser att vi bör vara öppna och välkomnande och inleda förhandlingarna. 
Mölzer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Om Turkiet verkligen uppnår de rättsliga, sociala och ekonomiska framsteg som beskrivs i Camiel Eurlings betänkande, och går vidare på vägen mot demokrati, då bör vi jubla. Turkiet är en av Europeiska unionens allierade och samarbetspartner och har under en tid åtnjutit något som liknar ett privilegierat partnerskap, men detta kan inte på något sätt ändra det faktum att landet aldrig bör bli en fullvärdig medlemsstat i Europeiska unionen och aldrig riktigt kommer att bli ett europeiskt land. Om det här parlamentet verkligen vill vara en kammare som företräder Europas medborgare måste det nu sända ett tydligt budskap eftersom en stor majoritet av allmänheten, som vi alla vet, är emot att Turkiet blir medlem i EU. Om vi då inleder anslutningsförhandlingar med Ankara innebär det att vi inte visar respekt för folkets vilja. Vi vet ju från tidigare erfarenheter inom EU att inledande av förhandlingar förr eller senare leder till ett positivt utfall, i allmänhet snarare förr än senare. Den turkiske premiärministern Recep Tayyip Erdogan hymlar heller inte med att förhandlingarna för honom bara har ett mål, nämligen fullvärdigt medlemskap utan förbehåll. Det har talats mycket om förhandlingar utan ett bestämt slutdatum, men vi vet att Ankara inte är intresserat av detta.
Ett fullvärdigt medlemskap för Turkiet skulle emellertid innebära att Europeiska unionen skulle bli alltför vidsträckt i geopolitisk mening och dras in i Mellanösterns oroshärdar. Unionen skulle drabbas av finansiella och ekonomiska påfrestningar som ligger långt utanför dess förmåga; ingen skulle kunna finansiera Turkiets anslutning till EU. Europas kulturella identitet som har utvecklats genom historien skulle dessutom tveklöst undermineras totalt genom närvaron av en muslimsk medlemsstat, och massinvandring av miljoner arbetslösa unga turkar – vilket är en given sak – skulle resultera i en rad sociala och ekonomiska katastrofer…
Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman! För de franska ledamöterna i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater handlar inte frågan om Turkiet. Frågan är i stället: Vilket slags Europa vill vi ha? Vi har alltid velat ha ett politiskt Europa i samklang med världshändelserna, ett Europa för integration och mot splittring, ett Europa med gemensam politik, inte med skiftande geometri.
Turkiet är ett fantastiskt land, med ett fantastiskt folk och en stor civilisation. Det skulle vara orealistiskt, nedlåtande och till och med förödmjukande att försöka absorbera, omstrukturera och försvaga den världens historiska storhet. Att acceptera Turkiets anslutning till EU är att acceptera risken att Europa blir en sammanslutning av nationer, en predikant som inte kan leva som han lär. Det innebär en risk för att Europa övergår i en strategisk allians som förut var emot kommunismen och i framtiden blir emot terrorismen, och det innebär en risk för att Europa omvandlas till ett slags världsomspännande handelsorganisation för Europa och Asien. Det är med andra ord risk för att Europa blir vidöppet och fråntaget sin makt.
Det Europa vi vill ha är inte mångfald på bekostnad av enighet; det är ett Europa förenat i mångfald, som det står i utkastet till konstitution. Så långt EU:s projekt, men att gå händelserna i förväg är inte något projekt! EU accepteras inte längre av sina medborgare. EU måste byggas upp genom samarbete med folken, inte genom att vi ignorerar dem.
Föreställningen om gemensamma intressen för Europa och Turkiet fick oss att lägga fram viktiga ändringsförslag för kammaren i samarbete med våra tyska vänner. Jag skall inte gå in på dem i detalj här, utan bara säga att det endast är genom ett privilegierat partnerskap som vi kan skapa starka band mellan Turkiets och Europas framtid, utan att kompromettera vare sig det europeiska projektet eller Turkiets historiska roll mellan Europa och Asien.
Mina damer och herrar! Vi måste vara beslutsamma. Låt oss våga kämpa tillsammans genom dimman av diplomatisk konformism, låt oss se verkligheten i ögonen och föreslå Turkiet en broderlig förbindelse, på jämlik basis, med den politiska europeiska unionen. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Camiel Eurlings för kvaliteten i hans betänkande och särskilt hans förmåga att lyssna. Jag anser att de kompromisser vi uppnått är fullständigt acceptabla, vilket min grupp upprepade gånger har sagt. Efter att ha lyssnat till debatten undrar jag verkligen, det gör jag verkligen, Jacques Toubon, vad vi vill med EU.
I dag har jag hört det bästa och det värsta och jag vill säga detta till er nu. Vi har lyckats påverka en demokratisk omvandling i Turkiet, med det turkiska folkets vilja, men utan stridsfordon, gevär och vapen. Det har, som vi har sagt, varit en demokratisk revolution. Vi har lyckats sprida den europeiska demokratiska modellen på fredlig väg. Jag anser att den utmaning som vi nästan – inte fullständigt, men nästan – har övervunnit var en stor utmaning och låt mig säga att jag är stolt över detta Europa, ett Europa som inte känner någon rädsla, det Europa som inte säger: ”Jag förkastar den kulturen”.
Vi är medvetna om att mycket återstår att göra. Vi är medvetna om Cypernfrågan. Vi är medvetna om att situationen för de mänskliga rättigheterna måste fortsätta att förbättras. Vi är medvetna om att kurdfrågan kvarstår. Vi är medvetna om att det finns kvinnofrågor. Vi är medvetna om problemet med det armeniska folkmordet, och i den här frågan vädjar jag till mina turkiska vänner. Genom att erkänna dessa problem blir ni större, inte mindre. Jag skulle emellertid också vilja säga att de av oss som vill ha öppna förhandlingar som medger insyn också vill ha ett fullständigt partnerskap för Turkiet utan några inskränkande klausuler. Turkiet är förvisso ett fantastiskt land, och har en fantastisk kultur, Jacques Toubon, och vi bör känna oss stolta över att inlemma Turkiet i EU, under förutsättning att landet uppfyller Köpenhamnkriterierna, men enbart Köpenhamnskriterierna. 
De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman! Den verkliga frågan är helt enkelt: Vilket slags Europa vill vi ha? Vill vi ha bara ett frihandelsområde eller vill vi faktiskt bygga upp ett politiskt Europa som spelar en ledande roll i världen? Det är den frågan, och bara den, som stats- och regeringscheferna måste besvara den 17 december.
Från råd till råd, från toppmöte till toppmöte har beslut som är avgörande för vår framtid fattats utan att våra stats- och regeringschefer ens har ägnat en dag, eller ens några timmar, åt att diskutera kärnfrågorna i anslutning till dessa beslut. Detta är knappast ett exempel på att våra institutioner agerar på ett ansvarsfullt sätt. Vi kan inte fortsätta att fatta beslut om vår unions framtid i tysthet och nästan mekaniskt, utan att ta med Europas folk i debatten.
Vi får i dag veta att vi gått för långt för att kunna vända om, och samtidigt säger man oss att det alltid finns tid att ta upp frågan igen om tio eller femton år. Det är fullständigt ologiskt.
Jag är en hängiven europé och jag tycker att vi måste bygga upp ett politiskt och demokratiskt Europa där medborgarna äntligen görs delaktiga. Ju mer EU går mot en ohämmad utvidgning, desto större är risken att EU blir försvagat för alltid. En sak som jag absolut vet är att världen behöver Europa.
Balansen i världen är beroende av att EU finns och demokrati och fred är beroende av att EU finns. Låt oss inte kasta bort den möjligheten. Tack. 
Ždanoka (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Såsom tidigare nämnts anser majoriteten av människorättsaktivisterna i Turkiet – bland dem Leyla Zana – att ett positivt beslut om Turkiets ansökan om EU-medlemskap kommer att bidra till en förbättring av Turkiets politiska hållning till etniska, religiösa och språkliga minoriteter. De har goda skäl att säga detta. Människorättsaktivister i Lettland hade samma uppfattning när diskussioner om Lettlands EU-medlemskap fördes. De lettiska människorättsaktivisterna är nu tyvärr djupt besvikna. Det är sant att påtryckningar från EU-institutionerna bidrog till vissa förändringar i lagstiftningen om frågor som rör minoriteter. Ändringarna var dock kosmetiska. Förbättringar i exempelvis språklagen var avsedda att gagna endast en särskild språklig minoritet: engelsktalande affärsmän.
Vi ser att samma brådskande kosmetiska åtgärder vidtas i Turkiet. Den turkiska regeringen har exempelvis tillåtit att privata språkinstitut som erbjuder kurser i kurdiska, rumänska och andra språk öppnas. Ett privat språkinstitut är något helt annat än det vi skulle erkänna som skola – en term som används i Camiel Eurlings betänkande.
Mitt hemland Lettland blev EU-medlem trots att de lettiska myndigheterna inte erkände de språkliga minoriteternas rättigheter. Det var ett misstag av EU-institutionerna att inte använda Lettlands anslutningsprocess till att främja uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna.
Historien får inte upprepas när det gäller Turkiets anslutning. Vi hoppas att Turkiet om femton år helt kommer att uppfylla de politiska kriterierna. Vi ber kommissionen att använda varje tillfälle för att driva på den turkiska regeringen att erkänna den kurdiska minoriteten i landet och att skapa de nödvändiga förutsättningarna för att denna minoritet skall respekteras och skyddas. 
Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det grekiska kommunistpartiet är emot Europeiska unionen och dess utvidgning och av den anledningen samtycker vi inte till Turkiets anslutning. Inte av etniska, chauvinistiska eller kulturella skäl utan på samma politiska grunder som vi inte heller samtyckte till att Grekland skulle bli medlem eller stanna kvar i Europeiska unionen. Vi vill ändå ta upp vissa mycket allvarliga frågeställningar som rör både Europeiska unionens politik och Camiel Eurlings betänkande.
I rådets texter hittills, liksom i ovannämnda betänkande, nämns ingenting om, eller nedtystas, både den turkiska invasionen av Cypern och ockupationen av en del av en oberoende stat som är medlem i FN, och som nu också är medlem i Europeiska unionen. Den turkiska regeringen vägrar också på ett provokativt sätt att erkänna republiken Cypern och att dra tillbaka sitt erkännande av pseudostaten. Vi frågar er nu: om detta hände i Frankrike, Storbritannien, Italien eller Tyskland skulle ni då inleda förhandlingar med en sådan stat? Vad hände med jämlikheten mellan Europeiska unionens medlemsstater?
För det andra har turkiska regeringar tagit upp nya frågor om meningsskiljaktigheter när det gäller gränserna mot Grekland, vilka tydligt har lösts enligt internationella fördrag, och det enda problemet som återstår att lösa är gränsdragningen av kontinentalsockeln i Egeiska havet. Europeiska unionen godkände dessa krav under diskussionerna och beslutet fattades i Helsingfors. Turkiets aggressivitet i Egeiska havet blir fräckare för varje dag med dussintals kränkningar av luftrummet.
För det tredje hänvisas i betänkandet till mycket stora framsteg när det gäller demokratiseringen. Camiel Eurlings blev uppenbarligen vilseledd när han reste till Turkiet och lyssnar inte längre till oss. Kanske Camiel Eurlings besökte ett annat land än Turkiet? Det har skett begränsade snarare än betydelsefulla förändringar…
Lundgren (IND/DEM ).
    Herr talman! Junilistan ser inte Turkiets geografiska läge eller dess muslimska religion som hinder för landets medlemskap i EU. Turkiet är viktigt för Europa. Vi välkomnar att Turkiet närmar sig EU och arbetar för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi får dock inte blunda för förhållandet att både Turkiet och EU måste förändras innan ett fullständigt EU-medlemskap är möjligt.
Turkiet måste göra upp med sitt förflutna och ta avstånd från folkmordet på armenierna. Turkiet måste ge sina minoriteter fullständiga mänskliga rättigheter. Turkiet måste uppnå en sådan ekonomisk utvecklingsnivå att ett fullständigt medlemskap inte utlöser spänningar som kan hota den inre marknaden.
EU måste också förändras. Jordbrukspolitiken måste avskaffas och strukturpolitiken läggas om innan det stora och fattiga Turkiet kan absorberas. Redan fattade beslut innebär att det är närmast omöjligt att få till stånd en genomgripande reform av jordbrukspolitiken förrän efter år 2013.
För att säkra en folklig förankring bör dessutom medlemskapsförhandlingar påbörjas först efter det att frågan har debatterats i medlemsländernas valkampanjer under de närmaste åren. Slutligen måste EU:s författningsfråga vara löst innan vi börjar förhandla om Turkiets medlemskap.
Ett fullständigt turkiskt medlemskap är en fråga på mycket lång sikt, då det kräver stora och genomgripande politiska och ekonomiska förändringar i både Turkiet och Europeiska unionen. 
Masiel (NI ).
      Mina damer och herrar! Frågan är inte korrekt formulerad. Det handlar inte om huruvida Turkiet redan uppfyller EU:s krav. Det handlar om huruvida vi vill ha ett muslimskt Turkiet i ett EU som är uppbyggt på kristna värderingar. Det har talats här i parlamentet om de framsteg Turkiet gjort. Som psykolog anser jag att varje enskild persons öde är viktigt, men jag vet att inte allt som är viktigt för människor kan mätas. Stämningar och känslor hos EU:s medborgare är också viktiga och de flesta av dem är emot att Turkiet skall bli medlem i EU. Jag har iakttagit muslimer i Bryssel i 20 år och jag vill inte att ett så stort land skall få något inflytande över mitt land Polens öde, inom ramen för Europeiska unionen. Om 50 år kanske våra världar är beredda att mötas, men inte förr. Vi skall ge stöd till muslimer i deras egna länder och hjälpa till att snabbt inrätta en palestinsk stat, eftersom den nationen har lidit svårt i händerna på Israel. Detta är något jag är positiv till och något som snarast måste genomföras. Vi har inga skyldigheter gentemot Turkiet. Vi bör inte hyckla, och vi skall inte vara rädda att säga nej till Turkiet…
Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jacques Toubon frågade vilket slags Europa vi vill ha. De som vill ha ett integrerat Europa, det Europa som avses i konstitutionsfördraget, kan inte acceptera Turkiet som fullvärdig medlem. 
Turkiet är en viktig samarbetspartner och det vill vi att det skall förbli även i framtiden, men då genom ett privilegierat partnerskap, inte som fullvärdig medlem i EU. Turkiet hävdar att landet lovats fullvärdigt medlemskap de senaste 41 åren. Så är det inte. Målsättningen med Ankaraöverenskommelsen 1963 var en tullunion, det var vad man lovade och den har funnits i nio år. Till och med innan anslutningsförhandlingarna inletts kräver nu Turkiet fullvärdigt medlemskap utan några om eller men. Det är utpressning. Det är kanske så man bedriver politik i Turkiet, men det är inte så det går till i EU.
Köpenhamnskriterierna gäller för alla blivande kandidatländer. De stora problem Turkiet har med demokrati, åsiktsfrihet, mänskliga rättigheter, minoriteters rättigheter, med sina grannar i Armenien och Cypern och med kurderna har lett till beslutet att Turkiet måste uppfylla de politiska kriterierna innan förhandlingarna inleds. Det råder ingen tvekan om att dessa villkor fortfarande inte har uppfyllts. Det säger kommissionen också. Varför förhandlingar skall inledas trots detta är en hemlighet som bara rådet och kommissionen känner till. Vi vill inte ha ett fullvärdigt medlemskap, utan ett privilegierat partnerskap med en särskild ställning som båda parter – såväl EU som Turkiet – kan klara av.
Om anslutningsförhandlingar inleds trots att det strider mot vårt bättre vetande måste de ske utan ett bestämt slutdatum och kunna leda till ett annat resultat i linje med vad vi vill uppnå. Att erbjuda något sådant till Turkiet är ärligt, förståndigt, politiskt framsynt och långsiktigt. Turkiet är inte ett europeiskt land och kommer heller inte att bli det. Därför kan kraven på en gemensam framtid för EU och Turkiet bäst bemötas med ett privilegierat partnerskap. 
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! I december 1999 sände Europeiska rådet i Helsingfors ett tydligt budskap till Turkiet i sitt beslut om Turkiets snarare faktiska än teoretiska kandidatur och genom att inrätta en tydlig ram med krav, förhandsvillkor och kriterier som Turkiet måste uppfylla. Den enhälliga EU-politiken har på ett avgörande sätt bidragit till viktiga reformer i Turkiet under de senaste fem åren. Det skulle vara ett misstag av oss att nedvärdera de framsteg som gjorts, precis som det skulle vara ett misstag av oss att måla upp en idyllisk bild, för även om det är allmänt accepterat att det har skett förbättringar när det gäller mänskliga rättigheter och situationen för de mänskliga rättigheterna, att ett stort antal lagar har införts och att situationen inte är densamma som tidigare, vilket Leila Zana också bekräftade för oss i Europaparlamentet, så finns det fortfarande ett stort underskott när det gäller att införa europeiska principer och gemenskapens regelverk
Precis som 1999 måste emellertid det förslag som Europaparlamentet nu uppmanas att anta och det beslut Europeiska rådet kommer att fatta innehålla ett tydligt budskap: ett budskap om att inleda anslutningsförhandlingar i enlighet med Europeiska rådets beslut under 2005, med det slutgiltiga målet att Turkiet skall bli medlem i EU om landet fullföljer förhandlingarna framgångsrikt.
Detta budskap skall emellertid inte uppfattas som en blankofullmakt Det skall tvärtom innefatta en tydlig europeisk dagordning och färdplan med en specifik tidtabell för fullgörande av Turkiets skyldigheter. Vi får inte under några omständigheter ge intryck av att Turkiet kan välja förhandlingsfrågor eller ha sin egen dagordning. Vad som inom denna ram är av avgörande betydelse är Turkiets skyldighet att respektera minoriteters rättigheter och rättigheterna för de grekiska minoriteterna i Istanbul, Imvros och Tenedos, erkänna patriarkatets ekumeniska karaktär, omedelbart öppna Halkiseminariet, respektera internationell rätt, bidra till att lösa operativa problem utifrån en specifik tidtabell, med hänvisning till den internationella domstolen i Haag, och slutligen fullfölja det internationella erkännandet av republiken Cypern och det successiva tillbakadragandet av ockupationsarmén.
När det gäller frågan om diplomatiskt erkännande av Cypern vill jag gärna höra hur det nederländska ordförandeskapet och Atzo Nicolaï ser på ordförandeskapets ståndpunkt inför Europeiska rådet.
Vi måste i våra beslut klargöra att det är Europeiska unionen som slår fast ramen, inte kandidatlandet eller Turkiet. Turkiet behöver komma över sin rädsla och försonas med sitt historiska förflutna, även de negativa aspekter som landet måste ha modet att erkänna. I gengäld bör vissa politiska krafter i Europa inte spä på farhågorna av inrikespolitiska skäl eller måla upp katastrofscenarier.
Som avslutning…

Kacin, Jelko (ALDE ).
    Tack, herr talman! Turkiet har i många år varit vår granne, bundsförvant och partner. Turkiet har också länge varit ett kandidatland med en framgångsrik marknadsekonomi som väntar på ett datum för att inleda förhandlingar. I det avseendet skiljer sig Turkiet mycket från Ukraina.
Turkiet kan liknas vid ett långt, tungt tåg som med svårighet rör sig framåt, men sedan landets övergång till demokrati för många år sedan har tåget börjat röra sig allt snabbare och säkrare. Vi styr in det turkiska EU-tåget i en tunnel. Inte ens Orientexpressen har utrymme att röra sig där inne. Tåg kan inte göra tvära svängar. De kan inte byta riktning inne i tunnlar. Turkiet måste röra sig framåt mot demokrati och in i EU. Någon annan möjlighet finns inte.
Jag stöder EU:s utvidgning och europeiseringen av Turkiet. Ingen annan EU-mekanism kan skapa mer stabilitet, mer framtidstro och mer utveckling i öststaterna än ett bestämt datum för förhandlingar med Turkiet. Turkiet skulle villigt erkänna Cypern om hela Cypern var med i EU. När det blir verklighet kommer de turkiska styrkorna att dra sig tillbaka från landet. På så sätt kan vi uppnå strategiska förändringar och mål.
Därför är jag för EU och ger mitt stöd till Turkiet. Tack så mycket. 
Hassi (Verts/ALE ).
   – Jag vill tacka föredraganden för ett balanserat betänkande. Turkiet har en mångfald kulturella rötter som är större än de flesta av oss inser. Dessa rötter finns också inom kulturerna i Europa, Kaukasien och kring Medelhavet. Turkiets anslutning skulle berika vår kultur. Vi måste nu infria det löfte som vi gav Turkiet under det finländska ordförandeskapet. Detta vore en logisk vidareutveckling av själva syftet med EU:s grundande och utvidgning, nämligen att stärka freden.
Motargumenten är ologiska. Om islam vore ett hinder skulle det innebära att de 15 miljoner muslimer, tre gånger Finlands befolkning, som redan bor i EU-länder döms ut som andra klassens medborgare. De som talar om osmanernas militära fälttåg kan gott påminna sig exempelvis Sveriges militära operationer under tidigare århundraden. Det är dock viktigt att Turkiet inte blir medlem förrän landet uppfyller kriterierna i fråga om demokrati, mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen och respekt för minoriteternas rättigheter. 
Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att rådet kommer att fastställa ett exakt datum då förhandlingar kan inledas, i medvetande om att detta datum blir början på en lång resa vars utgång till stor del kommer att bero på de ytterligare reformer som genomförs i Turkiet under den tiden.
Vi måste ta avstånd från alla former av rasism hos dem som försöker göra religion till en grund för diskriminering. Olika religioners och kulturers möjlighet att existera sida vid sida är den enda vägen framåt för ett demokratiskt och multietniskt EU.
Det centrala i förhandlingarna med Turkiet bör vara en lösning på Cypernfrågan, full respekt för mänskliga rättigheter, ett politiskt erkännande av den pågående konflikten i Kurdistan samt ett löfte om att hitta en fredlig lösning och få ett omedelbart slut på fientligheterna, givetvis från båda sidor.
Vi har faktiskt blivit ombedda av kurdiska demokratiska organisationer och turkiska människorättsorganisationer – som fortfarande trakasseras dagligen och utsätts för fruktansvärda orättvisor – att inleda förhandlingar så att hela EU kan engageras i kampen för demokrati och respekt för mänskliga rättigheter.
Även om vi erkänner de förändringar av grundlagen och straffrätten som hittills har genomförts, råder det i själva verket inget tvivel om att de inte är tillräckliga. Det finns fortfarande mycket kvar att göra, som att begränsa arméns makt och se till att den kontrolleras av de verkställande och lagstiftande organen, ändra vallagstiftningen och tillåta att det kurdiska språket används i officiella sammanhang. 
Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill bara säga att Turkiet inte bör gå med i EU av den enkla anledningen att Turkiet inte ligger i Europa! 
Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Turkiets eventuella anslutning till EU ställer oss inför en historisk skyldighet. Faktum är att Turkiet – låt mig upprepa detta – inte är ett europeiskt land vare sig geografiskt, politiskt, kulturellt eller ekonomiskt sett. Det är dessutom ett muslimskt land där andra religioner, liksom i alla muslimska länder, nätt och jämnt eller inte alls tillåts. Landet uppfyller inte något av anslutningskriterierna.
Vi har en historisk skyldighet gentemot de EU-medborgare som med rätta motsätter sig Turkiets anslutning och som inte skall tvingas att acceptera ett odemokratiskt beslut. Dessutom betalar vårt samhälle redan ett högt pris för att miljontals människor av icke-europeiskt ursprung i vår världsdel ibland har mycket svårt att leva sida vid sida med den inhemska befolkningen. Turkiets anslutning, som skulle innebära fri rörlighet för 70, snart 100, miljoner muslimska, icke-européer, kommer bara att kraftigt förvärra situationen och kan leda till mycket värre problem. Därför kräver vi en folkomröstning där EU-medborgarna kan uttala sig för, eller snarare emot, Turkiets eventuella anslutning. 
Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först gratulera föredraganden Camiel Eurlings till hans utmärkta arbete och till den samarbetsanda som han hela tiden har visat.
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi stöder Turkiets förhoppningar om EU-medlemskap. Samtidigt påminner vi dock om att dessa förhoppningar är beroende av att landet uppfyller de politiska och ekonomiska kriterier som anges i slutsatserna från Europeiska rådets möten i Köpenhamn och Helsingfors samt i Bryssel om ett par dagar.
Efter att ha granskat betänkandet vill jag kommentera några specifika punkter, nämligen:
- punkt 37, som ger en ram för skyddet av och respekten för minoriteternas rättigheter, där grekerna i Istanbul samt på Imroz och Tenedos förstås är de viktigaste;
- punkt 38, som innehåller villkoren samt de åtgärder som Turkiet måste vidta när det gäller Cypern, vilket främst är att erkänna republiken Cypern och dra tillbaka de turkiska styrkorna från den norra delen av landet;
- punkt 40, där ett mångdimensionellt, metodologiskt tillvägagångssätt föreslås för att lösa kvarstående tvister med grannstaterna och där skyldigheten att avstå från hot och provokation givetvis tas upp. I denna punkt behandlas också förbindelserna mellan Grekland och Turkiet.
Slutligen rekommenderar jag kammaren att rösta för Eurlingsbetänkandet. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill instämma i gratulationerna till Camiel Eurlings för hans betänkande. Det är ingen lätt uppgift. Jag var också föredragande för Turkiet tidigare, men den rollen har förstås blivit ännu svårare nu.
Europeiska unionen skulle begå ett allvarligt misstag om man, efter många års löften till Turkiet, plötsligt skulle ändra uppfattning och säga nej nu när Turkiet tar sin uppgift på allvar. Under de senaste månaderna och åren har vi hjälpt Turkiet en hel del och vi måste fortsätta att stödja landet. Låt mig ändå säga att den avgörande frågan enligt min uppfattning är denna: Kommer Turkiets medlemskap att stärka eller försvaga EU? Vi bör öppet och ärligt tala om att det som står på spel här är det EU som vi som parlamentsledamöter måste kämpa för att uppnå. Om Turkiet reformeras som Martin Schulz sade i dag, om landet ändrar sin inställning till mänskliga rättigheter, Cypern, gränsfrågan och regionalt samarbete – om det Turkiet blir medlem i EU kommer unionen att stärkas.
Det är för övrigt mycket intressant att se hur den första amerikanska förtjusningen över rekommendationen att Turkiet bör bli medlem i EU har avtagit något, eftersom Förenta staterna nu inte längre ser lika positivt på att EU förstärks genom anslutningen av ett självständigt Turkiet som tänker och agerar på egen hand. Det får vara som det vill med den saken, men om Turkiet ansluter sig till EU måste landet lägga bort en del av sin nationalism.
Jag stöder betänkandet till fullo och är också för att förhandlingar inleds. Vi måste dock göra klart för Turkiet att vägen kommer att bli både lång och svår. Turkiet har gjort enorma framsteg under de senaste två–tre åren. Jag är kapabel att bedöma detta och jag gratulerar Turkiet, men det kommer att dröja många år innan EU kan vara förvissat om att det är ett nytt Turkiet, ett annorlunda Turkiet, som ansluter sig. 
Szent-Iványi (ALDE ).
    Jag stöder inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet och om landet uppfyller kriterierna stöder jag Turkiets anslutning. Jag vet att landet har långt till detta mål, men jag hoppas verkligen att man kommer att uppnå kriterierna, eftersom det ligger i allas intresse. Jag stöder Turkiets anslutning så fort kriterierna uppfylls, trots att jag vet att det skulle få avgörande konsekvenser för EU:s framtid.
Vi är vana vid ett EU som är en gemenskap av värderingar grundade på ett gemensamt kulturarv, ett gemensamt förflutet och gemensamma traditioner. Ett EU där Turkiet ingår blir ett annat EU. Detta EU kommer att bli en gemenskap av politiska mål grundade på ett gemensamt intresse, men jag tror att vi behöver detta. Turkiets anslutning är av yttersta vikt om EU verkligen vill agera på den politiska världsscenen och frigöra sig från rollen som åskådare. Turkiets medlemskap är också absolut nödvändigt om vi vill påverka utvecklingen i Mellanöstern, Centralasien och Kaukasien. Om vi inte utövar vårt inflytande på dessa områden kommer de istället att utöva ett mycket negativt och skadligt inflytande på oss. Turkiet är av stort värde för oss alla: landets anslutning är mycket viktig och därför stöder jag inledandet av anslutningsförhandlingar. 
Sommer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Debatten om Turkiet har alltid präglats av tvetydighet. Den tvetydigheten fanns redan 1999 i Helsingfors, när Turkiet fick status som kandidatland samtidigt som många människor inte alls ville att landet skulle gå med i unionen. Situationen är alltjämt densamma. Kommissionens senaste framstegsrapport visar tydligt att Turkiet inte uppfyller ett enda av Köpenhamnskriterierna. Så vad kommer kommissionen fram till? Den rekommenderar att man inleder anslutningsförhandlingar. Detta är fullständigt schizofrent och ansvarslöst.
Nu står Europaparlamentet i begrepp att göra precis likadant, att begå exakt samma misstag. Varför? Styrs parlamentet av nationella intressen eller partipolitik, dvs. egennytta, eller är ett av skälen helt enkelt rädsla? Vill vi verkligen föra förhandlingar med ett land där grundläggande mänskliga rättigheter inte respekteras, där kvinnor betraktas som andra klassens medborgare, där oskuldstest, tvångsäktenskap och hedersmord är vanligt förekommande och där bigami är tillåtet? Allt detta utsätter kvinnor för ett livslångt lidande, och det är ansvarslöst att förhandla med ett sådant land.
Säkert är att den rådande mentaliteten i det landet, i det Turkiet, först måste förändras. Människors sätt att tänka måste förändras. Det kan inte ske genom tvång, utan människor måste övertygas med politiska medel. På så sätt kan man uppnå en bestående attitydförändring, men det sker inte på tio år. Det tar minst två eller tre generationer, så varför ger vi inte landet den tid som det behöver? Dessutom vet vi alla att vi helt enkelt inte har råd med ett turkiskt medlemskap som påverkar integrationen, ekonomin och säkerheten inom EU.
Den politiska unionen skulle inte klara av att Turkiet ansluter sig och häri ligger den tvetydighet som hittills har präglat hela debatten, och särskilt kommissionens förslag att göra Turkiet till en andra klassens medlemsstat. Om vi skapade en andra klassens medlemsstat, dvs. införde olika former av medlemskap, skulle vår politiska union till slut inte fungera. Vi skulle gräva vår egen grav. Det enda som vi ärligt kan erbjuda Turkiet är ett privilegierat partnerskap, en särskild grannrelation, och jag uppmanar kammaren att stödja den modellen. 
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! År 1999 och 2002 gav stats- och regeringscheferna Turkiet ett internationellt löfte, som de måste infria den 17 december. Förhandlingarna måste inledas, inte bara för att stödja reformprocessen i Turkiet, utan också för att upprätthålla EU:s internationella trovärdighet. Det kommer dock inte att bli en glädjens dag. För första gången i EU:s historia finns det ett utbrett motstånd hos allmänheten mot ett lands anslutning. Man tror inte att Turkiet kan bli ett europeiskt land fullt ut. Samma sak gäller i parlamentsdebatten. Varje gång någon nämner en av fördelarna med Turkiets medlemskap möts uttalandet av många fler om och men än vad som vanligtvis är fallet vid ett så viktigt beslut. Dessutom har inga övertygande argument lagts fram för att Turkiet skulle stärka snarare än försvaga sammanhållningen inom EU.
Somliga betraktar Turkiets anslutning som en del i en global strategi för att bekämpa terrorismen. Avsikten är att vända krocken mellan två kulturer till en fördel, men i och med denna djärva plan underskattar man inte bara EU:s utan även Turkiets egen styrka. Det finns utan tvivel en roll som Turkiet aldrig skulle kunna inneha som EU-medlemsstat, nämligen den som en bro till Mellanöstern. Landet måste vara västvärldens stöttepelare i Mellanöstern, men som medlem i EU skulle Turkiet vara förhandlingspart, inte medlare.
En sak är säker: om Turkiets medlemskap skulle urholka EU skulle priset vara för högt, inte bara för unionen utan också för Turkiet. Det priset kan vi inte betala. Den 17 december bör Europeiska rådet med all tydlighet slå fast att den avgörande frågan inte bara är om Turkiet är redo för medlemskap, utan också om EU kan tillmötesgå Turkiet och samtidigt bibehålla drivkraften i den europeiska integrationsprocessen. 
Hennis-Plasschaert (ALDE ).
   – Herr talman! Jag tackar föredraganden Camiel Eurlings för hans arbete. Det har redan talats en hel del om de politiska Köpenhamnskriterierna. Det får inte råda något tvivel om min inställning i frågan. Jag är inte i princip emot Turkiets anslutning, men jag delar inte uppfattningen att det är nödvändigt att inleda förhandlingar med Turkiet för att ytterligare stärka exempelvis skyddet för de mänskliga rättigheterna och för minoriteter. Det är enligt min uppfattning att börja i fel ände.
Utvidgningsprocessen utmärks vanligtvis av villkor och kriterier som glöms bort i den avgörande stunden. Jag vill inte reducera mänskliga rättigheter i sig till ett redskap, som en av kammarens ledamöter påpekade, men jag vill hålla fast vid de överenskommelser som har träffats. Frågan är om Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna och svaret är nej. Jag anser ändå att inledandet av förhandlingar kan bli startskottet för en resa liknande den som vi har med Rumänien, en resa med ett tåg som rusar fram med anslutningen som slutstation, där förhandlingskapitlen avslutas på ett konstlat sätt och där kriterierna inte längre har någon betydelse. Detta kommer förr eller senare att försvaga EU.
Därför är det mycket viktigt för mig att kammaren håller fast vid de överenskommelser som har träffats och en gång för alla sätter stopp för den godtycklighet, eller den dubbelmoral, som präglar utvidgningsprocessen. 
Matsis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Camiel Eurlings för att ha utfört detta mycket svåra arbete på ett så skickligt sätt. Vi får veta resultatet av Turkiets ansträngningar för att ansluta sig till EU när Europeiska rådet fattar sitt beslut den 17 december 2004.
De två valmöjligheterna, att Turkiet antingen utestängs eller blir fullvärdig medlem, är inte tillräckliga. Vi behöver ett tredje alternativ, nämligen möjligheten att upprätta en särskild förbindelse med Turkiet. Om rådets beslut lutar mot ett ja kommer det att uppstå problem inom EU. Om beslutet lutar mot ett nej kan det leda till en kris mellan Turkiet och EU, vilket vi måste undvika. Vår särskilda förbindelse skulle kunna bli den gyllene medelväg som gynnar både Turkiet och Europeiska unionen.
Turkiet bör dock inte bli medlem i EU så länge Cypern är delat och ockuperat och så länge Turkiet inte erkänner republiken Cypern. Om Turkiets förbindelser med republiken Cypern skall kunna normaliseras måste ockupanterna och de 40 000 turkiska soldater som är stationerade på ön dra sig tillbaka och ersättas av exempelvis en liten EU-styrka liknande den i Bosnien och Hercegovina.
Den bästa garantin för både grek- och turkcyprioterna är givetvis tillämpningen av EU:s lagar och regler. Därför måste lösningen på Cypernfrågan vara helt och hållet europeisk och grundas på fullständig respekt för och tillämpning av gemenskapens regelverkoch de allmänna principer som EU grundar sig på. En sådan utveckling kommer att innebära att de kristna grekcyprioterna, som utgör 82 procent av Cyperns befolkning, och de muslimska turkcyprioterna, som utgör 18 procent, kan bli ett exempel på fredlig samexistens, samarbete och utveckling som kanske är unikt. Cypern kan bli en verklig bro för fred och samarbete mellan EU och arabvärlden och Israel, som Cypern alltid har haft utmärkta förbindelser med. 
Arif (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste börja med att, liksom andra ledamöter har gjort före mig, tacka Camiel Eurlings för det balanserade betänkande han har lagt fram för oss i dag. Det är ett betänkande som dessutom ger kontinuitet till det som Günter Verheugen tidigare föreslagit.
Liksom de flesta av er har jag länge fått bevittna en semantisk debatt om anslutning eller privilegierat partnerskap. Jag är något överraskad över denna debatt, men den illustrerar bara det irrationella och subjektiva i vår förbindelse med Turkiet. Jag anser att de enda frågor som behöver ställas är: ”Vad har vi gjort hittills?” och ”Vad måste vi göra i framtiden?” I mer än 40 år nu har europeiska politiker på alla sidor och från alla länder sagt att Turkiet hör hemma i Europa och att denna kontinuitet är något både vi och de kan vara stolta över.
Det finns dock de som tycker att ett giftermål inte längre är aktuellt efter denna långa förlovning. Den planerade processen är dock lång, svår och krävande, och den fordrar ansvar och försiktighet. Turkiet har å sin sida en skyldighet att ge oss de garantier som krävs för att anslutningen skall kunna genomföras. Den naturliga konsekvensen av de krav vi ställer är dock en anslutning. Ett privilegierat partnerskap kommer inte att uppmuntra Turkiet att acceptera sådana krav. Därför måste vi först och främst vara konsekventa mot oss själva och våra tidigare åtaganden, så att alla behandlas lika.
Som icke-religiös har jag inte för avsikt att stöta mig med någon religion eller trosuppfattning. När världen talar om ”civilisationernas kamp”, när Bushadministrationen ställer de onda krafterna mot de goda, när muslimska fundamentalister använder alla förevändningar för att predika om våld och uteslutning vore det farligt för Europa att dras med i detta och ställa sig bakom sådant tänkande.
Dessutom vill jag upprepa alla krav på kvinnors rättigheter, fackliga rättigheter, mänskliga rättigheter och erkännandet av minoriteter, och här skulle jag vilja tillägga Armenienfrågan och erkännandet av Republiken Cypern. Att ta upp dessa frågor bör emellertid, hur viktiga de än är för de europeiska värderingarna, inte vara en förutsättning för inledande av förhandlingar.
Som en engagerad och progressiv medborgare ser jag inte någon statisk värld där situationen i dag automatiskt kommer att vara densamma om tio eller femton år. Ett sådant politiskt synsätt ger ingen rättvis bild av människors och samhällens utveckling och underskattar människans intelligens och förmåga att leva tillsammans med andra. Med tanke på den positiva utvecklingen i Turkiet under senare år, som har drivits fram av folkets vilja, vore det ett allvarligt misstag att säga nej till att inleda dessa förhandlingar.
Som federalist hoppas och drömmer jag ibland om ett politiskt integrerat Europa. Ett privilegierat partnerskap skulle inte vara något annat än ett kommersiellt superpartnerskap, vilket skulle innebära att ”leva sida vid sida” segrade över ”leva tillsammans” – den kommersiellt grundade föreställningen om en orättvis värld. Personligen hoppas jag …
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag kommer inte att upprepa det som redan sagts tidigare utan jag kommer att begränsa mig till en allmän fråga som jag anser än så länge inte har behandlats tillräckligt, nämligen anslutningskostnaderna.
Den exakta kostnaden för Turkiets anslutning till EU är okänd. Vissa, däribland kommissionen, uppskattar summan till ungefär 20 miljarder euro per år. Andra sätter kostnaden mycket högre. En mycket grov realistisk uppskattning skulle vara ungefär 400–500 miljarder euro, dvs. ungefär 1 000 euro per EU-medborgare med dagens prisnivå. Detta innefattar alla barn som föds i EU under de kommande 15–20 åren. Varje barn kommer att vara skyldigt 1 000 euro i mervärdesskatt för att täcka kostnaderna för Turkiets anslutning.
Vad händer om Turkiet i slutändan inte uppnår en anslutning, vilket är fullt möjligt? Alla dessa pengar som skulle kunna användas till att bygga hundratals sjukhus och skolor skulle vara helt bortkastade. Jag anser att vi först måste rådfråga våra medborgare och ha en folkomröstning, ge dem de verkliga uppgifterna och därefter fatta ett beslut. 
Seeberg (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag uttrycka mitt stöd för Camiel Eurlings betänkande och mitt erkännande av den stora arbetsinsats som ligger bakom det. Mycket talartid och energi har gått åt till att framhäva alla hinder för ett turkiskt medlemskap i vår europeiska gemenskap. Jag föredrar alltid att fokusera på de positiva aspekterna. Turkiet var under hela kalla kriget en trofast allierad på västs sida. Kommunismen hölls stången, delvis tack vare den turkiska lojaliteten gentemot Natopakten. Det skall vi tänka på här i kammaren i dag. Det finns stora säkerhetspolitiska fördelar med att skynda på Turkiets integration i Europa. Turkiet är enligt min uppfattning det land som kan bygga en bro till arabvärlden. Därför vill jag att vi tar som utgångspunkt för den kommande processen att Turkiet är ”en vän till Europa”. Turkiet är en tillgång för Europa och inte en belastning.
Några har uttryckt betänkligheter när det gäller att släppa in ett så stort muslimskt land i EU. Jag delar inte de betänkligheterna. EU är inte någon religiös klubb; den gemensamma nämnaren är demokrati och inte religion. Många, även en del här i dag, talar för att Turkiet skall ha ett särskilt privilegierat partnerskap som alternativ till ett egentligt medlemskap. I själva verket har Turkiet redan ingått alla de överenskommelser som är möjliga före ett egentligt medlemskap. Om ett sådant förslag skulle stödjas skulle därför Turkiet hamna på ett sidospår, och EU-länderna skulle därmed överge alla de löften som vi tidigare har gett Turkiet. Vi måste fråga oss själva: ”Kan vi förmå oss att göra något sådant?”
Det finns ingen annan väg framåt än ett fullvärdigt turkiskt medlemskap. Vad kan man säga till ett kandidatland? Att det skall uppfylla hela det gemensamma regelverket men att det inte får ha någon kommissionär, någon rösträtt i rådet eller några platser i det gemensamma parlamentet? Det vore meningslöst. Vi måste inleda förhandlingar med Turkiet som vi har lovat att göra, och ge Turkiet en rättvis chans. Men huruvida Turkiet slutligen blir medlem eller inte beror på om turkarna själva är beredda att genomföra de omfattande förändringar av sitt samhälle som krävs för att Turkiet verkligen skall kunna ansluta sig. Här finns det mycket att ta itu med, inte minst när det gäller mänskliga rättigheter. Låt oss vara öppna och fördomsfria när vi möter Turkiets befolkning, och låt oss gemensamt bekämpa intoleransen där vi stöter på den.
Jag stöder som sagt Camiel Eurlings betänkande, även om det också finns punkter där jag inte håller med fullständigt. 
Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska kommissionen till en klok, framsynt och balanserad rapport, och jag skulle också vilja säga till det nederländska ordförandeskapet att jag tycker att de har lyckats väl med att hantera en extremt svår fråga. Som ordförande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill jag också inledningsvis uttrycka mitt stöd för Camiel Eurlings betänkande, som jag tycker är balanserat, och som också inrymmer det ansvar som är absolut nödvändigt.
Det är inte varje dag som parlamentet tar ställning till en så viktig fråga som den om Turkiet. Det råder inget tvivel om att Turkiet har gjort många stora framsteg som landet knappast skulle ha gjort om det inte funnits utsikter för Turkiet att få kandidatstatus, utsikter som har utnyttjats många gånger i det turkiska parlamentet. Skall Turkiet bli medlem eller inte? Jag tycker inte att det vore rätt av oss att i dag eller i morgon fatta beslut om detta. Jag tror att det viktigaste är att inleda förhandlingarna med Turkiet och att ha en målsättning, men inte något automatiskt förfaringssätt eller någon garanti. Detta leder mig in på den fråga som jag tänker ägna resten av min talartid.
Turkiet står inför en situation där landet måste uppnå en lång rad resultat. Detta är inte helt problemfritt. Jag tillåter mig att påminna kommissionen och Olli Rehn om att jag, bland de problem som finns, nyligen har uppmärksammat den konkreta frågan om erkännande av fackföreningar i Turkiet. Det är mycket allvarligt, eftersom den rådande situationen inte är förenlig med yttrandefriheten och organisationsfriheten, och jag hoppas att Olli Rehn kommer att ta saken på allvar och meddela Turkiet att detta måste åtgärdas. Om så sker kommer det att betraktas som ett väsentligt steg på vägen. Jag stöder som sagt Camiel Eurlings betänkande. Låt oss nu förhandla på ett seriöst och historiskt ansvarsfullt sätt. 
In 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är också av den åsikten att vi snarast måste inleda förhandlingar med ett tydligt mål i sikte, nämligen fullvärdigt medlemskap. Visst finns det många problem kvar som har diskuterats utförligt i kammaren, men jag vill be er att hålla debatten ren och inte basera den på rädsla, fördomar och hyckleri.
Vi har talat mycket om europeiska värden, och många tvivlar på att Turkiet någonsin kommer att kunna ta till sig dem. Jag skulle vilja rikta deras uppmärksamhet på att alla dagens tjugofem medlemsländer vid någon tidpunkt under nittonhundratalet har varit kriminella regimer eller diktaturer som har trampat på de europeiska värderingarna. Under andra världskriget kränktes de mänskliga rättigheterna på det mest fruktansvärda sätt och trots detta är vi medlemmar i Europeiska unionen och fullvärdiga demokratier.
Det är arrogant att tro att vissa etniska grupper är förutbestämda att leva i förtryck, misär och underutveckling. Europeiska unionen skapades särskilt för att garantera fred, frihet och välstånd efter andra världskrigets alla hemskheter. Om ett modernt, demokratiskt och fritt Turkiet går med i Europeiska unionen har unionen lyckats med sin intention. 
Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Camiel Eurlings till betänkandet som är resultatet av ett noggrant, hårt och objektivt arbete.
Att Turkiet får inleda förhandlingar om medlemskap betyder möjligheter för många – möjligheter till ökad demokratisering av landet, möjlighet att avskaffa tortyr och andra kränkningar av mänskliga rättigheter, att respektera religiösa och etniska minoriteters rättigheter inom Turkiet och att till fullo respektera delar av det turkiska samhällets, kurdernas och aleviternas, rätt till en identitet. Det skulle innebära en möjlighet till regional stabilitet genom förändringar av attityder och genom att överge aggressivt beteende. Problem som Cypern och Egeiska havet skulle då kunna lösas i europeisk anda med tvistlösning och respekt för folkrätten, säkerhetsrådets resolutioner, havsrättskonventionen osv.
Som cypriotisk ledamot av parlamentet är jag, trots Turkiets invasion och pågående ockupation av den norra delen av mitt land, beredd att ta vara på denna möjlighet och inte motsätta mig att Turkiet får inleda förhandlingar. Samtidigt förväntar jag mig att ingen av Turkiets skyldigheter, och inget av problemen, skall förminskas, förbises eller sopas under mattan.
Turkiet har enorma problem att lösa och viktiga skyldigheter att fullgöra. EU måste kräva att Turkiet erkänner folkmordet på armenierna för att historikerna skall kunna avsluta detta skamliga kapitel i mänsklighetens historia. Ingen kan blunda för den pågående militära ockupationen av en del av Cyperns territorium. Turkiets skyldigheter i jakten på en lösning för Cypern upphörde inte med folkomröstningen som ägde rum i april. Landet har en skyldighet att se till att ett gradvis tillbakadragande av styrkorna sker och att omedelbart sätta stopp för ytterligare fullbordade faktum när det gäller privata egendomar. Landet har också en skyldighet att erkänna samtliga 25 medlemsstater, inbegripet republiken Cypern, när det förhandlar med dem. 
Öger (PSE ).
   – Vi närmar oss ett beslut som har enorm betydelse inte bara för hela Europa, utan också, i denna globaliserade tidsålder, för hela den politiska världskartan. Kommer vi att ha den intellektuella och moraliska styrkan att fatta beslutet om att inleda förhandlingar på ett sansat och oförskräckt sätt och enligt det politiska förnuftets principer? Motståndarna till betänkandet har än en gång försökt att börja om diskussionen med nya förutsättningar, varav vissa bygger på osanningar, och reser de hinder som redan klarats av samtidigt som de ställer upp nya hinder. Låt mig understryka att jag måste respektera dem som inte tycker att vi skall inleda förhandlingar om Turkiets anslutning, men jag kan inte acceptera några argument som saknar anknytning till verkligheten eller några påståenden av den sort som har framförts under den gångna helgen av många tyska konservativa.
Påståendet att Turkiet skulle importera terrorism och organiserad brottslighet är rent förtal och en förolämpning mot vår allierade i Nato. Debatten får inte hamna på en sådan låg nivå. Sedan 1963 har gemenskapen och Bryssel erkänt Turkiet som en del av Europa, och i december 2002 förband sig Europeiska unionen att inleda förhandlingar med Turkiet så fort landet hade uppfyllt kriterierna. Det handlar om Europeiska unionens trovärdighet. Att föra en ärlig politik innebär att man följer avtal och håller vad man har lovat. Så omfattande och vittgående reformer som dem som nu genomförs i Turkiet har inte förekommit under de senaste århundradena. Demokratin där har aldrig varit så stabil. Landets ekonomi har en hög tillväxttakt. Turkiet kommer alltid att stå som garant för säkerheten i hela Europa. Ett europeiskt Turkiet kommer att stå som förebild för hela den islamiska världen och därmed även för en rad krisdrabbade regioner. Turkiet …
Lax (ALDE ).
    Herr talman! Jag håller med om att vi skall göra allt för att stabilisera våra grannområden, men inte om det sätt på vilket Turkiets medlemskap avses bli förverkligat. Vi är väl överens om att en demokrati förutsätter att alla skall kunna delta i beslutsfattandet. Det gäller också de nuvarande medlemsstaterna som har bland annat språkliga minoriteter, som tillsammans utgör tio procent av EU:s befolkning.
Om medlemsländernas mandat i Europaparlamentet minskar, utan att det ges garantier för att Europas verkliga mångfald skall återspeglas i parlamentets sammansättning, slås minoriteterna ut ur parlamentet som en följd av att Turkiet blir medlem. Europa är en kulturell och språklig mosaik som också har skapat spänningar och blodsutgjutelser. Därför är det oklokt att gå in för en lösning som inte kommer att återspegla Europas verkliga mångfald.
Alla EU-medborgare måste få känna sig välkomna i en union vars makt ökar varje dag. Det vore olyckligt om till exempel Balkanstaterna som framtida medlemmar bara skulle representeras av den största folkgruppen. Representation på EU-nivå för minoriteterna har stor betydelse för att minska spänningar. Eftersom denna dimension inte har beaktats i betänkandet kan jag inte rösta för det. Jag vill ha ett Europa för alla EU-medborgare, inte bara för en del, oberoende av hur stora historiska beslut vi står inför. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Denna debatt handlar om varken mer eller mindre än Europeiska unionens öde och framtid. Därför är det upprörande att se hur stor förvirring som präglar dessa diskussioner. För det första hänvisar man ständigt till ett löfte om anslutning som skall ha getts till Turkiet 1963. Även ni, herr kommissionär, har talat om detta löfte. Men de framtidsutsikter som EEG förespeglade 1963 –EEG alltså – har sedan länge förverkligats genom tullunionen. Vi genomdrev tullunionen trots motstånd från den politiska grupp Martin Schulz tillhör, Martin Schulz som lovordade den i dag, eftersom vi vill ha ett starkt och livskraftigt Turkiet.
I dag handlar det dock om en helt annan sak, nämligen ett fullvärdigt turkiskt medlemskap i en europeisk politisk union där många av de tidigare utrikespolitiska frågorna förvandlas till interna angelägenheter. Och den som vill ha ett så i hög grad integrerat Europa kan inte stödja ett fullvärdigt turkiskt medlemskap som skulle degradera denna europeiska union till ett frihandelsområde. Herr kommissionär! Ni är inte bunden av något påhittat löfte om en anslutning, ni är i stället bunden av det parlament som har valt er och som företräder människorna i Europa, vilka med förkrossande majoritet är emot att Turkiet blir en fullvärdig medlem i unionen.
För det andra handlar det om Europas identitet, och också här används två olika måttstockar. Detta är en legitim fråga. Utan européerna har inte Europa någon betydelse. EU är inte något förbund av alla typer av länder i världen som uppfyller anslutningskriterierna, utan en union bestående av alla europeiska stater som uppfyller kriterierna och vill ansluta sig. Självfallet har Europa en identitet och gränser. Denna identitet, herr Özdemir, kan man inte reducera till en fråga om kristendom eller islam. De muslimska bosnierna är utan tvekan européer, medan de kristna etioperna lika säkert inte är det. Låt mig svara er genom att citera er partikollega Johannes Voggenhuber, som sade att Turkiet inte är en del av Europa utan av Mindre Asien. Allt har gränser, även den europeiska integrationen, och det är realistiskt att ta hänsyn till detta. Det finns länder som är delvis europeiska, till exempel Turkiet och Ryssland, och att delvis integrera dem – genom att ge dem en särskild status eller upprätta ett privilegierat partnerskap – med den integrerade Europeiska unionen är en förnuftig strategi som i slutändan blir till fördel för båda parter.
Det sägs hela tiden att man måste vara konsekvent. Många stats- och regeringschefer säger att det kanske är ett misstag att låta Turkiet ansluta sig eller att inleda anslutningsförhandlingar i dagsläget, men att eftersom man nu en gång har lovat det måste man vara konsekvent. Låt mig som svar på detta säga att det inte finns något konsekventare än lämlar. Jag vill inte styras av lämlar, och det vill inte heller Europas folk. Till och med i det kontroversiella beslut som fattades i Helsingfors sägs att Köpenhamnskriterierna måste uppfyllas innan förhandlingar kan inledas. Jag kan inte föreställa mig att Turkiet kommer att klara av att uppfylla kriterierna inom de närmaste dagarna eller veckorna. Turkiet uppfyller helt enkelt inte kriterierna, vilket både Eurlings betänkande och kommissionens rapport också visar, och vi måste inse detta och ta konsekvenserna. Vi måste fortsätta att stödja Turkiet på dess väg mot demokrati, rättsstatliga principer och integration med västvärlden. Det är riktigt, men ett fullvärdigt medlemskap skulle kräva för mycket av både Turkiet och Europeiska unionen, och därför ligger ett avslag i båda parternas intresse.
Stats- och regeringscheferna måste ta itu med två frågor i Bryssel nästa lördag. För det första: ligger det verkligen i Turkiets intresse att fortsätta på den inslagna vägen? För det andra: är det över huvud taget möjligt för EU att genomföra denna utvidgning? 
Bozkurt (PSE ).
   – Herr talman! Jag är glad för Camiel Eurlings skull att hans betänkande, efter så många ändringsförslag, slutligen verkar ta form. Jag är också glad över att premiärminister Balkenende i dag tillsammans med Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder bekräftade att förhandlingarna med Turkiet kommer att handla om ett fullvärdigt medlemskap och inget annat. Jag är därför lite besviken över att vissa parlamentsledamöter har lagt fram ändringsförslag där något annat än fullvärdigt medlemskap förespråkas.
Detta är spännande tider för Turkiet och för Europa, och många spännande år kommer att följa – år då Turkiet måste göra stora framsteg när det gäller mänskliga rättigheter, kvinnors rättigheter, fackföreningsfrihet och religionsfrihet. Framför allt måste Turkiet lära sig att hantera icke-statliga organisationer som Röda halvmånen, och lära sig att se dem som en tillgång för den europeiska integrationen i stället för en belastning. Dessa icke-statliga organisationer uppmanar EU att inleda förhandlingar med Turkiet, eftersom många av dem tror att detta kommer att gagna de mänskliga rättigheterna där.
Snart kommer många att fira jul i Europa, men många, inklusive turkarna, samlas också till offerfest. Jag hoppas att rådets uttalande den 17 december kommer att ge alla orsak att fira, eftersom både Turkiet och Europeiska unionen gynnas av en ärlig och öppen förhandlingsprocess. Camiel Eurlings betänkande är ett första steg i rätt riktning, mot ett fullvärdigt turkiskt medlemskap i Europeiska unionen. 
Savi (ALDE ).
   – Herr talman! Många tycker att Turkiet förtjänar att få bli medlem i EU. Det är det enda sekulariserade landet och den enda betydande demokratin i den islamiska världen – antagligen den enda där man kan tala om kvinnors rättigheter i europeisk mening. Turkiet har också officiellt avsagt sig sitt islamiska arv. Samtidigt är Turkiet medvetet om EU:s löfte om att inleda förhandlingar, eftersom det år 2009 kommer att vara femtio år sedan den turkiske premiärministern Adnan Menderes begäran om ett associeringsavtal. Jag, som företräder en liten nation, tycker dock att det finns en rad frågor som måste lösas innan EU inleder förhandlingar med Turkiet.
För det första måste Turkiet erkänna den legitima grekcypriotiska regeringen. Det finns faktiskt inget alternativ, eftersom kandidatländerna måste inleda förhandlingar med alla medlemsstater var för sig, inklusive Cypern. Dessutom är det lika självklart att Turkiet skall dra tillbaka sina väpnade styrkor från alla platser inom EU:s territorium.
För det andra anser jag att Turkiet måste erkänna massmordet på armenier 1915 som ett folkmord, som inte planerades av osmanska religiösa fanatiker, utan av sekulariserade unga turkar, varv många senare blev anhängare till Kemal Atatürk.
Och för det tredje: Varför hyser Turkiet ingen respekt för världens största statslösa folk, kurderna? 
Andrikienė (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Allra först vill jag konstatera att vår kollega Camiel Eurlings har utfört ett enormt arbete och förtjänar vår erkänsla och tacksamhet. Efter en analys av Camiel Eurlings betänkande står det klart att Turkiet inte i dag uppfyller Köpenhamnskriterierna, det vill säga Turkiet består inte de prövningar som de medlemsstater i Europeiska unionen, som kommit med i klubben efter 1993, var tvungna att klara av, det vill säga efter det att Köpenhamnskriterierna hade fastställts. När man lyssnar på de talare som hävdar att Turkiet skall anses vara redo att inleda förhandlingar om medlemskap i Europeiska unionen, trots kränkningar av minoriteters rättigheter och grundläggande mänskliga rättigheter och friheter i Turkiet, påminns man om George Orwells ”Djurfarmen”, en ordning där alla är jämlika men vissa är mer jämlika än andra. Med andra ord visar vi prov på dubbelmoral när det gäller den fortsatta utvidgningen av Europeiska unionen. Detta beror till stor del på att staten som söker fullt medlemskap i Europeiska unionen, men inte når upp till kraven, har en mäktig sakförare. Kanske är vi redo att ompröva, att revidera Köpenhamnskriterierna för att sänka nivån på kraven?
Turkiet i dag, kanske en annan eurasisk stat i morgon, till exempel Ryssland? Den ekonomiska aspekten av Turkiets medlemskap i Europeiska unionen är också viktig. EU:s förre kommissionär för den inre marknaden varnade för att Europeiska unionen kommer att brisera om den inte reformerar jordbruks- och regionalpolitiken. EU:s förmåga att ta upp nya medlemmar och klara av de ekonomiska utmaningar som utvidgningen innebär är inte obegränsad. Det finns utan tvivel gränser för omfattningen av EU:s utvidgning och det vore klokare att i stället befästa resultatet av Europeiska unionens senaste utvidgning, att utvärdera de ekonomiska följderna av Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen och att beräkna de ekonomiska konsekvenserna av Ukrainas och Moldovas europeiska ambitioner, detta är de frågor som vi borde prioritera. Därför anser jag att det skulle vara i Europeiska unionens intresse att ha ett privilegierat partnerskap med Turkiet. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Utsikten om anslutning till EU har bidragit till demokratiska reformer i Östeuropa och den här veckan kommer EU att besluta om så också blir fallet för Turkiet. Som Günter Verheugen sade finns det inget mer den turkiska regeringen kunde ha gjort. Det är dags för EU att, 41 år efter det att löftet först gavs, uppfylla sin del av löftet och inleda förhandlingar. 
Man har kommit överens om att Turkiet skall behandlas likadant som alla andra ansökarländer, men ändå är det vissa personer nu under debatten som försöker föreslå att folkomröstningar skulle äga rum i de befintliga medlemsstaterna, att ett nytt slags status skulle uppfinnas, att permanenta skyddsklausuler skulle införas mot EU:s friheter eller att stora länder skulle behandlas annorlunda än små. Inget annat ansökarland har behandlats på detta sätt och parlamentet borde förkasta dessa ändringsförslag. Jag vill faktiskt ställa en fråga till kommissionär Rehn: Om rådet beslutar att förhandlingar skall inledas utan dröjsmål, hur skulle han då tolka det? Vilket tidsperspektiv skulle han rekommendera?
Ingen förnekar att det finns viktiga och angelägna frågor i samband med Turkiet och dessa hanteras på ett bra sätt genom kompromisser i Camiel Eurlings betänkande. Men om Leyla Zana, som varit politisk fånge i tio år, kommer hit till parlamentet, som hon gjorde för två månader sedan, och säger att vi måste inleda förhandlingar för att främja mänskliga rättigheter, vem kan då med trovärdigheten i behåll anföra mänskliga rättigheter som skäl för att stöda ett nej till Turkiet?
Den enkla sanningen är att alltför många använder dessa argument. De talar om en europeisk identitet och EU:s grundläggande karaktär för att dölja sina verkliga åsikter om att ett land med en muslimsk majoritetsbefolkning aldrig borde få bli medlem. De försöker tala liv i civilisationernas krig, men för tre miljoner turkar i dagens EU, och för en miljon muslimer i mitt eget land, Förenade Kungariket, är det enda civiliserade Europa ett Europa som grundas på religionsfrihet, etnisk mångfald och kampen mot rasism.
Inga nya förhandsvillkor, inga ytterligare dröjsmål. Rösta ja till ett bättre Turkiet, men rösta också ja till ett starkare, mer välmående, mer inflytelserikt, mer tolerant och säkrare EU för oss alla. 
Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Det här är inte en debatt för eller emot Turkiet, det skulle vara en enorm debatt och jag har ingen lust att vara med i den leken. Det här är en debatt om vår egen framtid som en del i ett politiskt projekt och om turkarnas legitima rätt till det slags tillväxt och stabilitet som bara kan komma från EU.
Det är vår plikt att hitta nya former för våra relationer till våra grannar och allierade så att båda målsättningarna kan göras lika viktiga utan att vi riskerar framgången för våra egna projekt och drömmar och raserar dessa, något som skulle kunna inträffa om saker och ting inte sköts på rätt sätt. Medlemskap i EU kan inte vara den enda möjlighet som vi har att erbjuda våra grannar och vänner. Detta måste sägas tydligt. Vi måste ha andra mycket tydliga alternativ i åtanke. 
Slutligen, EU:s ledare har bortsett från den allmänna opinionen och EU:s medborgare alltför ofta. Den här gången kan nonchalansen från vår politiska elit – som behandlar medborgarna som småbarn – få katastrofala följder. 
Queiró (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall börja med att gratulera Camiel Eurlings till hans betänkande, som ger en ingående beskrivning av den nuvarande situationen i Turkiet. Trots att viktiga reformer är på väg i Turkiet blir vi genom betänkandet påminda om att några områden fortfarande inger oro, såsom det faktum att tortyr fortfarande förekommer, att de mänskliga rättigheterna inte rutinmässigt respekteras och att folkmordet på det armeniska folket inte har erkänts. Den självklara frågan blir därför om dessa förhållanden är de rätta för att man skall inleda förhandlingar med anslutning som mål.
Är det med tanke på Cypern möjligt eller på något sätt godtagbart för Europeiska unionen och dess 25 medlemsstater att inleda förhandlingar med ett land som bara erkänner 24 av dessa medlemsländer fullt ut? Detta förvånar mig, minst sagt. Slutligen undrar jag om EU över huvud taget är kapabelt att till fullo integrera Turkiet med allt vad det innebär ekonomiskt och strukturellt sett och i fråga om den europeiska sammanhållningen.
Ytterligare en fråga: Kommer vår yttre säkerhet att stärkas om vi får gränser mot problematiska länder som Iran, Irak, Syrien, Azerbajdzjan och Georgien? Jag har inte ens kommit till den fråga som borde ställas först: Var kommer EU:s gränser att hamna till slut? Jag talar inte bara om geografiska gränser utan snarare om de begreppsmässiga gränser som Jacques Toubon med rätta nämnde i sitt tal nyligen.
Mot bakgrund av alla dessa inskränkningar måste parlamentet åtminstone lämna dörren öppen för ett alternativ till fullständig anslutning, ett alternativ som tar hänsyn till de privilegierade förbindelserna med detta stora land, men icke desto mindre ett alternativ. Om inte detta sker begår parlamentet samma misstag som andra har gjort i det förflutna, nämligen att sända fel signaler, låt vara kanske av rätt anledning, till den stora turkiska nationen, eller så tar EU på sig åtaganden som man senare inte kan uppfylla eller som man i själva verket inte vill uppfylla. 
Rouček (PSE ).
    Europeiska rådet fattar ett mycket viktigt beslut denna vecka – om att inleda samtal om anslutning med Turkiet. Motståndarna till anslutning, vilkas argument vi har hört här i dag, säger att Turkiet inte är ett europeiskt land, att det har annorlunda kulturella, historiska och religiösa rötter än Europa, att det ligger i den oroliga Mellanösternregionen, att mänskliga, medborgerliga och politiska rättigheter inte iakttas i tillräcklig utsträckning i Turkiet och att Turkiet inte är redo, varken politiskt, ekonomiskt eller i fråga om sin socioekonomiska utveckling.
Det är naturligtvis möjligt att instämma i många av dessa argument. Det beslut som skall fattas av Europeiska rådet, och som vi nu diskuterar, gäller emellertid inte Turkiets anslutning utan frågan om att inleda samtal om anslutning. Det råder inte något tvivel om att Turkiet för närvarande ännu inte är redo att gå med i EU, men EU är inte heller redo för Turkiets anslutning. Jag anser emellertid att ett beslut om huruvida sådana samtal skall inledas med Turkiet eller inte är något helt annat.
Såsom redan har konstaterats kommer dessa förhandlingar om anslutning att pågå i många år och under den tiden kommer de särskilda åtgärder, förfaranden och framsteg som sker på olika områden att granskas i detalj, vare sig det sker inom området för mänskliga och medborgerliga rättigheter, politiska reformer, socioekonomisk utveckling eller vilket område det än må vara. Om Turkiet inte fullgör sina skyldigheter kan naturligtvis förhandlingarna avbrytas när som helst, vilket också har klargjorts.
Jag är av den åsikten att Europeiska unionen också har skyldigheter. Eftersom Turkiet har beviljats status som kandidatland och enligt en rapport från Europeiska kommissionen har gjort tydliga framsteg i fråga om att uppfylla Köpenhamnskriterierna bör landet få en chans: en chans att fortsätta med långtgående politiska och ekonomiska reformer och möjligheten att fullfölja arvet från grundaren av den moderna turkiska staten, Kemal Ataturk, och att närma sig väst. Det är ett ambitiöst projekt och det är min uppfattning att om det lyckas kommer detta att vara till nytta både för Turkiet och Europeiska unionen. Om det inte lyckas ... 
Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Som motvikt till debattens fokus på problem och utmaningar i samband med ett turkiskt medlemskap vill jag helt enkelt välkomna möjligheten att Turkiets vitala och generösa kultur kan berika EU på samma sätt som den redan gör i norra London där jag bor, inte minst genom närvaron av turkar och kurder och deras utmärkta mat.
Jag ser också Turkiets muslimska identitet – en sekulär muslimsk identitet – som ett positivt bidrag till en harmonisk utveckling av EU som mångkulturellt samhälle. Men jag skulle bara vilja betona det stycke i Camiel Eurlings betänkande där den turkiska regeringen uppmanas att arbeta mer aktivt för en försoning med de kurdiska grupper som har valt att lägga ned vapnen. Jag hoppas att Turkiet som en del av anslutningsprocessen kommer att övertalas att finna en politisk lösning till det kurdiska folkets önskan att uttrycka sin egen identitet, kanske kan det ske genom något slags politisk överföring av befogenheter. PKK:s vapenvila från 1999 knakar i fogarna och endast politiska förhandlingar kan säkra en beständig fred. 

Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Camiel Eurlings betänkande är en sällsynt företeelse i parlamentet genom att det innehåller en förteckning över de kränkningar av mänskliga rättigheter, minoriteters rättigheter och etniska gruppers rättigheter som har ägt rum i ett visst land. Huvudpunkterna är tortyr, religionsfrihet, kvinnors rättigheter, konstitutionen och ockupationen av en del av Europeiska unionen, eller för att vara mer exakt, en del av en av Europeiska unionens medlemsstater, liksom frågan om armenierna samt yttrandefriheten. Den, enligt min uppfattning felaktiga, slutsats som har dragits av denna förteckning över kränkningar är att förhandlingar skall inledas, vilket många av mina kolleger har hävdat.
För några år sedan inställdes förhandlingarna med Slovakien på oerhört mycket svagare grunder medan nu ett uppfyllande av Köpenhamnskriterierna framställs som en valfri extra bonus för framtiden utan att EU:s position klargörs bestämt och snabbt. Turkiets demokratiseringsansträngningar måste stödjas, men om landet lyckas med detta är förvisso inte beroende av medlemskap i EU utan snarare av en politik som bygger på goda grannförbindelser och ett fruktbart partnerskap. Två tredjedelar av EU:s befolkning är motståndare till att förhandlingar om medlemskap inleds och till att Turkiet får medlemskap i Europeiska unionen. I några länder, däribland Österrike, Frankrike och Tyskland, överskrider detta motstånd 70 procent. Detta gör det berättigat att fråga varför kommissionen, många parlamentsledamöter, rådet och åtskilliga medlemsländer bedriver en politik som står i motsättning till de intressen, åsikter och önskemål som tydligt har deklarerats av folket.
Sådana handlingar är politiskt obegripliga och synnerligen kortsiktiga, eftersom de skapar enorma svårigheter med hänsyn till den allmänna opinionen samtidigt som de äventyrar Europeiska unionens framtidsutsikter. Jag är för ett privilegierat partnerskap, inte turkiskt medlemskap i EU. 
Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Dagens betänkande om Turkiet är av avgörande betydelse, eftersom det beslut som fattas av Europeiska rådet den 17 december har historisk betydelse av ett slag som sträcker sig längre än de politiska aspekter som tas upp i Camiel Eurlings betänkande.
Vi i utskottet för industrifrågor, forskning och energi har också intresse av att belysa och lovorda de framsteg som Turkiet har gjort på det ekonomiska området med avseende på de kriterier som unionen har föreskrivit, och vi vill särskilt framhålla landets införlivande av gemenskapens regelverk på områden som energipolitik, industripolitik, forskning och utveckling samt telekommunikationer. Även om den valda inriktningen på det hela taget är rätt har ändå framstegen inom vart och ett av dessa områden varit ojämna, och därför måste i framtiden framsteg göras i åtminstone fyra avseenden som jag kort skall redogöra för.
För det första måste landet förbättra sin administrativa förmåga att genomföra och stärka tillämpningen av gemenskapens regelverk. För det andra måste kontrollen av det statliga stödet bli mer oberoende. För det tredje måste landet öka sin budget för forskning och utveckling uttryckt i andel av BNP. Och för det fjärde måste den rättsliga ramen för telekommunikationssektorn ses över. Detta, mina damer och herrar, är i huvudsak innehållet i det ändringsförslag som vi i utskottet för industrifrågor, forskning och energi har lagt fram till Camiel Eurlings betänkande. 
De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman! På fredag kommer rådet att fatta ett beslut som kommer att påverka Europeiska unionens framtid – nämligen om att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Det måste sägas att varje gång som anslutningsförhandlingar har inletts har dessa resulterat i anslutning. Dessutom, mina damer och herrar, ber jag er att se till att det ändringsförslag, som vi har lagt fram om ett privilegierat partnerskap med Turkiet, antas.
Faktum är, som jag sade här i parlamentet 2002, att det inte finns några skäl till att Turkiet skall gå med i EU. För det första står det i fördragen att EU står öppet för europeiska länder; 95 procent av Turkiets territorium, vars huvudstad är Ankara, ligger i Asien. För det andra, ju mer vi utvidgar unionen, desto mer försvagar vi den, desto längre avlägsnar vi oss från det politiska Europa och desto mindre kommer vi att kunna bedriva en gemensam politik. För det tredje, om Turkiet skulle gå med i EU 2015 skulle det vara det folkrikaste landet med 80 miljoner invånare, vilket skulle ge landet det största antalet ledamöter i detta parlament och en betydande tyngd i rådet.
Till sist, om vi godkänner Turkiets anslutning till unionen, vilka argument har vi då gentemot andra ansökarländer som knackar på vår dörr i framtiden, t.ex. Ukraina, Marocko och Algeriet? Av alla dessa orsaker – och inte minst för att Köpenhamnskriterierna inte har uppfyllts, att det armeniska folkmordet inte har erkänts och till och med att en medlemsstat i EU inte erkänns – måste ett beslut fattas på fredag som sträcker sig längre än debatten om anslutning eller uteslutning. Jag upprepar att lösningen är privilegierat partnerskap. Låt mig säga klart att detta inte är ett ställningstagande mot Turkiet utan ett ställningstagande för Europa. 
Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Camiel Eurlings hade ett mycket svårt arbete att utföra. Han försökte göra det omöjliga. De uppgifter som han har lagt fram stärker uppfattningen att Turkiet ännu inte är redo att få ett datum för att inleda anslutningsförhandlingar. Å andra sidan har han också stärkt ja-sidans position, enligt vilken Turkiet i dagsläget, efter strategiska bedömningar och analys av läget, bör få inleda förhandlingar med Europeiska unionen.
Av allt som har lagts fram i betänkandet och utifrån allt vad vi vet tycks det stå klart att Turkiet inte uppfyller Köpenhamnskriterierna. Punkt 7 a.3 i dessa kriterier är tydlig: Turkiet har brister såväl inom området för demokrati som inom områdena för de mänskliga rättigheterna och respekten för minoriteters rättigheter samt inom flera andra områden.
Samtidigt kan vi konstatera när det gäller slutsatserna från Helsingfors att Turkiet bryter både mot andemeningen och texten i punkt 4 genom att stå i ständig konflikt med Grekland, eftersom Turkiet fortsätter att dagligen kränka Greklands luftrum, och viktigast av allt, att landet fortsätter ockupationen av en del av Europas territorium, en del av Republiken Cypern, och fortsätter att vägra att erkänna Republiken Cypern. Det är ytterst en fråga om självrespekt för Europeiska unionen huruvida den skall säga att EU skall ingå partnerskap med en stat som inte erkänner en av dess medlemmar. Detta är något som Europeiska unionen beslutsamt och kraftfullt måste ta itu med.
Vi cyprioter är inte emot en europeisering av Turkiet. Vi vill ha en granne som identifierar sig med europeiska värderingar och vi hoppas – och tror – att Turkiet genom den pågående processen till slut kommer att röra sig i riktning mot Europa och anta europeiska värderingar.
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka Camiel Eurlings för ett skickligt sammanställt betänkande. Leyla Zana, 1995 års Sacharovpristagare, bad oss i oktober att ta med Turkiet i förhandlingarna, för annars skulle kurderna inte överleva. Detta är ett tungt argument för samtal, men det betyder bara att Turkiet nu kommer att höra till den kategori som blir observerad. Startdatum för förhandlingarna måste fortfarande lämnas öppet utan någon tidsgräns. Turkiet måste uppfylla alla krav på europeisk demokrati, inbegripet de krav som rör kvinnors rättigheter.
Det är viktigt att förhandlingarna kan avbrytas när som helst om framstegen inte är tillräckliga. För Turkiet finns det därför tre möjliga utgångar: i början, i slutet och mitt i förhandlingarna. Vi kommer inte att vara färdiga för utvidgning på länge än, men vi kan börja förhandla nu. Turkiet är inte Europa, men demokrati och mänskliga rättigheter är det, och därför bör dessa begrepp spridas, åtminstone i våra grannländer. 
Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Turkiet är ett vidsträckt land som breder ut sig på gränsen mellan Europa och Asien över ett område som är särskilt geopolitiskt känsligt. Det ligger i unionens intresse att Turkiet blir fast integrerat i de europeiska strukturerna, och det ligger uppenbarligen i Turkiets intresse att integreras i dessa strukturer. Det var därför Turkiet ansökte om medlemskap för många år sedan. Det finns tydliga kriterier för anslutning till unionen. Dessa fastställdes vid toppmötet i Köpenhamn för mer än tio år sedan, närmare bestämt 1993. En kandidat till medlemskap måste uppfylla ett antal bestämda politiska och ekonomiska kriterier och anta de fastställda riktlinjerna i europeisk rätt. Unionen har också krav på sig. Den måste vara redo för utvidgning utan att äventyra den utveckling som redan har uppnåtts.
För några veckor sedan lade kommissionen fram ytterligare en rapport om Turkiets framsteg, där vissa anmärkningsvärda resultat noterades, särskilt i fråga om ansökarlandets uppfyllande av politiska anslutningskriterier. Framsteg har gjorts när det gäller att befästa demokratin, särskilt genom att krigsmaktens politiska makt har inskränkts till förmån för civila myndigheter. Det har även skett en uppmuntrande utveckling i riktning mot inrättandet av rättsstatsprincipen. Korruption är å andra sidan fortfarande ett huvudproblem och människor torteras fortfarande i turkiska fängelser. I fråga om de grundläggande rättigheterna framfördes än en gång svidande kritik i rapporten, till exempel konstateras att det står illa till med religionsfriheten i Turkiet, för att inte nämna de många minoritetsfrågor som fortfarande är olösta.
Kommissionen fortsatte emellertid att utifrån denna mycket blandade framstegsrapport dra den slutsatsen att tiden var inne att inleda formella samtal om anslutning samtidigt som den medgav att undantag, som kan komma att kvarstå under längre tid, måste medges från den gemensamma marknadens regler i fråga om avgörande förpliktelser för medlemskap. Detta är ett exempel på dubbelmoral och tal med kluven tunga. Antingen har Turkiet fullgjort sin uppgift och motsvarar de politiska kriterierna eller också har det inte gjort det; och om vi inte har någon avsikt att bevilja Turkiet alla de rättigheter som ett medlemskap medför bör vi klargöra detta utan dröjsmål och börja överväga ett privilegierat partnerskap i stället för att tvångsmässigt driva denna tanke på anslutning. Under det kommande veckoslutet måste rådet fatta ett mycket viktigt beslut i denna fråga. Jag hoppas att rådet kommer att följa de regler som precis samma institution, Europeiska rådet, fastställde i händelse av detta scenario för tio år sedan i Köpenhamn. 
Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Den ungerska socialistgruppen gratulerar Camiel Eurlings till ett mycket bra betänkande.
För oss är situationen för nationella minoriteter en principfråga. Utan ökad regional självständighet för kurderna kommer Ungern och de ungerska socialisterna aldrig att rösta för Turkiets anslutning. För oss är detta en principfråga.
Som ordförande för den tvärpolitiska gruppen för traditionella nationella minoriteter anser jag att särskild vikt måste läggas vid läget för icke-muslimska minoriteter. Etniska minoriteter, religiösa minoriteter och särskilt kvinnor måste respekteras. Detta kan vara början till förhandlingar, men vi känner ännu inte till resultatet. Dessa förhandlingar är en möjlighet för både Turkiet och EU, men de utgör ingen garanti. 
Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det ämne som vi diskuterar i dag i denna kammare och som vi har diskuterat i åratal i Europaparlamentet, både i officiella sammanträden och privata samtal, är ett svårt och komplicerat problem.
Vi medlemmar i Forza Italia har värderat argumenten för och emot och är eniga och fast övertygade i slutsatsen att det är både fördelaktigt och av avgörande betydelse att ge grönt ljus för anslutningsförhandlingarna. Att säga nej till förhandlingar skulle innebära att de ansträngningar som görs i Turkiet för att modernisera landet och utveckla ett demokratiskt system omintetgörs, det skulle innebära att landet förvisas till den förvirring och despotism som utmärker regioner som Mellanöstern och Kaukasien och det skulle även sända negativa signaler till hela den moderata islamiska världen, förstärka fundamentalisternas oförsonlighet och ge stöd åt dem som förutspår ett civilisationernas krig.
I dag har vi en möjlighet att minska klyftan mellan islam och väst tack vare ett land som har rötter både i kristendomens och islams historia. Genom att öppna dörren till Europeiska unionen för Turkiet kan vi sända en kraftfull signal till de muslimska länder som med stor svårighet har börjat utvecklas mot demokrati och frihet och försäkra dem att de är på rätt väg och visa att Europeiska unionen inte anser att islam och demokrati är oförenliga begrepp. Jag påminner skeptikerna och Turkiets motståndare om att ett inledande av förhandlingar med detta land i hög grad kommer att öka vår säkerhet i fråga om terrorismen, som är ett hot som vi fortfarande kommer att konfronteras med under många år.
Därför kommer vi att rösta för detta betänkande som har lagts fram av Camiel Eurlings, som vi hjärtligt och med största uppriktighet gratulerar till det enorma arbete han har lagt ned under särskilt svåra omständigheter och till hans förmåga att finna fungerande kompromisser bland de högst varierande åsikter som sätter färg på parlamentet. 
Pahor, Borut (PSE ).
    Herr talman! Jag kommer att rösta för betänkandet på samma sätt som jag på sista tiden har röstat för andra beslut med anknytning till denna fråga inom Europeiska unionen. Jag uppfattar det först och främst som ett budskap till Turkiet om att vi är nöjda med landets demokratiska reformer på senare tid. Samtidigt står det naturligtvis helt klart att dessa reformer inte går tillräckligt långt och att de med tanke på den fortsatta processen när det gäller att godkänna Turkiets anslutning till EU måste bli noggrannare. Liksom alla andra kandidatländer måste Turkiet uppfylla alla villkor. Det är huvudpunkten i mitt korta anförande.
Jag vill betona att Europeiska unionen också måste uppfylla villkoren för fortsatt utvidgning, särskilt i fråga om ett känsligt land som Turkiet. Unionen är bunden av Köpenhamnskriterierna och måste, som det anges i dessa, ha förmåga att ansluta nya medlemmar. Med andra ord måste EU uppfylla sina politiska, ekonomiska och sociala mål.
För att bli mer enad och effektiv måste Europeiska unionen först befästa och stärka sig själv inifrån, och jag anser att ratificeringen av fördraget om en konstitution för Europa är en viktig förutsättning för att ytterligare utvidgning av Europeiska unionen skall kunna övervägas. 
Sonik (PPE-DE ).
      Herr talman! Inledandet av förhandlingar med Turkiet kommer att vara en historisk händelse både för Turkiet och för Europeiska unionen. I den moderna världen, där islam håller på att förvandlas till ett instrument för erövring och hat och där islam har blivit ett dödligt vapen i händerna på fanatiker, utgör ett möte mellan Europeiska unionen och Ankara ett unikt tillfälle att vända på händelseutvecklingen och förvandla konfrontation till samexistens.
Till dem som för närvarande oroar sig över att vi som ett resultat av Turkiets anslutning till Europeiska unionen kommer att dela gräns med Irak och andra oroshärdar i Mellanöstern, är mitt budskap att vi redan har sådana gränser i dag i själva hjärtat av Europa. Dessa gränser existerar mellan civilisationer och kulturer och har ingenting att göra med geografiska gränser. Detta är också sant i fråga om islam, som är närvarande i Europa i form av många miljoner troende. Jag tänker på muslimer som bjöds hit för att ingå i den europeiska arbetsstyrkan på 1960-talet. De blev en viktig grupp bland vår kontinents invånare, men trots detta erbjöds de inte någon modell för integration och samexistens som kunde ha fått dem att identifiera sig med sitt nya hemland. Detta är därför ett problem som vi redan upplever i själva hjärtat av Europa.
Under förhandlingarna måste Turkiet visa att det menar allvar med Köpenhamnskriterierna och redogöra för hur Turkiet tänker hantera frågor som berör religionsfrihet, kvinnans ställning, erkännande av det armeniska folkmordet och öppning av gränsen till Armenien. Detta kommer också att lugna dem som befarar att Turkiets anslutning till EU skall minska arméns inflytande över det offentliga livet, med tanke på att armén alltid har varit en garanti för den sekulära staten.
Inledandet av förhandlingar med Turkiet borde göra det uppenbart för Europeiska unionen att Ukraina är en lika viktig och strategisk partner för EU. Ukraina bör också få en tydlig, snabb och trovärdig signal om möjligheterna till samarbete med och anslutning till Europeiska unionen, och detta så snart som möjligt. Det ukrainska folket har visat en anmärkningsvärd beslutsamhet i sitt engagemang för demokratiska värden. Detta folk måste nu få ett svar av oss som står i proportion till detta engagemang. 
Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Camiel Eurlings har fått många hjärtliga gratulationer i kväll, och det med rätta, eftersom hans betänkande är komplett och mycket väl avvägt. Jag anser att detta betänkande skall stödjas. Det måste emellertid klargöras att Turkiet, precis som vilket land som helst som söker medlemskap, måste inse att det inte bara har rättigheter utan även skyldigheter. Medborgarna i Europa kräver att Turkiet respekterar internationell rätt och anpassar sig efter gemenskapens konstitutionella, ekonomiska, politiska och kulturella regelverk.
Jag vill nämna att Turkiet måste visa full respekt för de mänskliga rättigheterna, för minoriteters rättigheter och för religiösa rättigheter och genomföra Köpenhamnskriterierna fullt ut. Dessutom förstår jag inte paradoxen i den turkiska ståndpunkten, som innebär att Turkiet avkräver en röst av en medlemsstat som man inte erkänner.
Slutligen måste Turkiet inse att dess europeiska framtidsutsikter först och främst beror på Turkiet självt och på den ståndpunkt som landet kommer att inta i ett stort antal frågor. 
Cederschiöld (PPE-DE ).
    Herr talman! Först vill jag tacka Camiel Eurlings för att han på ett bra sätt har löst en väldigt svår uppgift. Det är sent i debatten; det mesta är sagt och många kloka synpunkter har framförts. Det är svårt att på två minuter täcka hela frågan. Det är ingen idé att ens försöka, så jag plockar ut två punkter på området för mänskliga rättigheter, som ligger mig varmt om hjärtat – inte minst för att jag sitter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
För det första förekommer det, enligt Advokater utan gränser, våldtäkter på polisstationer. Kvinnor vågar inte anmäla på grund av risk för värre repressalier. Den dag Turkiet blir medlem är det ett oeftergivligt krav att sådant inte längre förekommer.
Det andra området där jag hade velat ha starkare skrivningar är på utbildningsområdet. Trots att hundratals nya skolor har startats, hindras i stora områden över hälften av flickorna i åldern 7–13 år från att gå i skola och lära sig läsa och skriva på grund av manligt motstånd. När Turkiet blir medlem kommer hundratusentals, kanske miljontals unga, vackra kvinnliga analfabeter att bli medborgare i en union där bra utbildning är avgörande för en normal levnadsstandard. Deras försörjningsmöjligheter är ytterst begränsade. Kvinnor måste få gå i skola idag om de skall bli unionsmedborgare i morgon.
Det finns många goda skäl för turkiskt medlemskap, men det ankommer på oss – de nuvarande medlemmarna – att upprätthålla reformtrycket under hela förhandlingsprocessen. Under de omständigheterna skall Turkiet vara mycket välkommet. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vad är syftet med omröstningen den 15 december om detta betänkande om Turkiet? Det är inte att belöna föredraganden även om han förtjänar min största respekt. Det är inte heller en tävling mellan två lag: de orubbliga anhängarna till turkisk anslutning och de som säger att det måste finnas ett alternativ till full anslutning och som redan har ett förslag som de vill sätta namn på. I en sådan tävling är det alltid troligt att båda lagen kommer att göra självmål.
Det är heller inte fråga om att helt enkelt upprepa ropen från folkmassan på läktaren eftersom de till största delen styrs av känslor. Det är helt enkelt Europaparlamentets sista chans att sända ett sista meddelande till regeringscheferna i rådet innan dessa fattar sitt beslut om att inleda förhandlingarna med Turkiet och att göra deras beslut så svårt som möjligt.
Saken är den att den uppenbara strävan att genomföra reformer som Recep Tayyip Erdogans regering har går stick i stäv med de sociala villkorens verklighet i Turkiet. Denna verklighet är delvis ett resultat av politiska konflikter, både i samband med det armeniska och det kurdiska problemet, och dessa villkor är oförenliga med våra mål och krav. Det är ingen tillfällighet att kurdiska företrädare i Paris har valt just detta ögonblick för att kräva självstyre för de kurdiska områdena i sydöstra Anatolien. Med andra ord skulle just utsikten om förhandlingar och en turkisk anslutning till EU faktiskt kunna underblåsa konflikten mellan turkar och kurder istället för att minska den. 
Genom att flytta fram sina gränser till Iran, Irak, Syrien och Kaukasien skulle EU förlora det bälte av länder som alltid har skiljt det från några av världens farligaste oroshärdar. Detta är ytterligare en sak som rådet måste överväga.
De turkiska ledarnas anklagelse att EU ålägger Turkiet speciella villkor för förhandlingsprocessen måste också stämma oss till eftertanke, eftersom det inte är EU som ansöker om inträde i Turkiska republiken, utan tvärtom. Stämningen strax före beslutet om anslutningsförhandlingar skulle inte kunna vara sämre. En process som automatiskt avslutas med anslutning utan några andra alternativ skulle vara skadlig både för EU och för Turkiet självt. Vi parlamentariker bör ta chansen att tydligt föra fram detta budskap före den 17 december, eftersom det måste finnas andra medel att integrera Turkiet i europeiska strukturer om det skulle visa sig omöjligt att uppnå fullvärdigt medlemskap. 
Jałowiecki (PPE-DE ).
    Herr talman! Plenisalen är redan nästan tom och argumenten är i stort sett uttömda. Jag vill inte gå tillbaka till de frågor som har tagits upp av tidigare talare eller till alla tidigare argument. Man kan se båda sidor av alla argument. Situationen påminner lite om filosofiska läror; när alla argument har analyserats och man har försökt att finna den ursprungliga källan till det filosofiska systemet står det i slutändan klart att vi alla har olika personligheter. Det som händer är att någonstans är det en viss del av personligheten eller karaktären som avgör om det är den ena fantastiska filosofiska avhandlingen eller någon annan lika fantastisk som passar in.
I det här fallet tycks det mig att det går en tydlig skiljelinje mellan dem som sitter i kammaren. En del ser hoppfullt på Turkiets eventuella anslutning till EU medan andra betraktar den med fruktan. Detta är bara naturligt. De som ser på saken med fruktan använder geografiska argument och säger till exempel att Turkiet ligger i Asien. De som har en hoppfull syn använder tennisregler. I tennis är en boll som träffar linjen lika ”inne” som om den hade träffat i mitten av planen. Detta är verkligen ett sätt att se på saken. För mig har den avgörande faktorn när det gäller denna fråga varit åsikterna hos dem som arbetar för människorättsorganisationer både i Turkiet och utanför. Jag tänker i första hand på Leila Zana, men även många andra, som betonar den negativa situationen i Turkiet i sina rapporter men som också säger att ett medlemskap i Europeiska unionen erbjuder en möjlighet till förändring. Detta är en helt central fråga och det är nödvändigt att fråga hur människorna i landet ser på saken.
Mina damer och herrar! Vi är inte alla emot Turkiets anslutning till Europeiska unionen och inte heller alla länder är emot en sådan anslutning. I en undersökning som nyligen gjordes i Polen var 72 procent av invånarna för en ytterligare utvidgning av EU. Det finns grundläggande skillnader. 
Itälä (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka min kollega, Camiel Eurlings, för hans utmärkta betänkande där han tar hänsyn till olika åsikter. Fastän jag själv är mer kritiskt till att påskynda Turkiets anslutning uttalar jag ändå mitt starka stöd för att anta Camiel Eurlings betänkande.
Det som förvånar mig mest när det gäller Turkiets medlemskap är den brådska man har att driva igenom det. Många experter förutspår att den politiska styrkan att säga nej till Turkiet inte kommer att finnas någonstans om tio år även om landet inte har uppfyllt villkoren för medlemskap. Denna brådska kan komma att visa sig vara ett stort misstag.
När det gäller Turkiet kan vi inte blunda för frågan om mänskliga rättigheter. Villkoren när det gäller mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter måste uppfyllas helt innan ett medlemskap kan godkännas. Jag är också oroad över hur mycket Turkiets medlemskap kommer att kosta och att ingen verkar veta detta. Externa uppskattningar pekar på enorma kostnader. Bidragen från de nuvarande nettobetalarna skulle stiga markant. Detta i sin tur skulle kunna öka det allmänna missnöjet med EU.
Efter att Turkiet har gått med kommer unionen inte längre att vara samma EU som det är nu. Av den anledningen borde våra medborgare ha rätt att säga sin mening om saken. Vi borde uppmana medlemsstaterna att hålla folkomröstningar om frågan. Jag fruktar att Turkiets påskyndade anslutning är en för stor munsbit att svälja och att EU riskerar att sätta den i halsen. 
Nicolaï,
    – Herr talman! Tack för alla de inlägg som jag har fått höra. Parlamentets ledamöter har gett uttryck för många olika åsikter. Det som i stort sett alla i kammaren anser är, om jag har uppfattat det rätt, att beslutet som rådet skall fatta på fredag är mycket viktigt och en mycket viktig resolution. Beslutet att inleda förhandlingar med Turkiet är naturligtvis viktigt för Europeiska unionen, men det är lika viktigt för Turkiet.
En del av er, t.ex. Michel Rocard och Gitte Seeberg, har betonat att i denna diskussion måste vi också tillräckligt peka på de fördelar som så småningom kommer att uppkomma om Turkiet blir medlem. Det rör sig om fördelar för allmänheten, både ekonomiska och säkerhetsmässiga. Många har även gett uttryck för sina farhågor. Jag kan nämna att en del av de farhågor som jag har hört här även är av betydelse för Europeiska rådet och diskuteras utförligt där, vilket rådet (allmänna frågor) faktiskt gjorde i morse. En farhåga som ofta hörs och som också diskuteras i rådet är situationen när det gäller mänskliga rättigheter, tortyr, religiös frihet och minoriteter. Det är farhågor som har uttryckts från många håll, t.ex. från Hans-Gert Poettering och Elmar Brok, och – om jag får säga så – även från andra sidan, från Martin Schulz och Joost Lagendijk. Det är bland annat dessa farhågor som ligger till grund för vårt hopp om att på fredag kunna nå en överenskommelse om en ny förhandlingsram baserad på de förslag som lagts fram av kommissionen om ett nytt sätt att förhandla och som kommer att ge bättre garantier för att förhandlingsprocessen skall löpa friktionsfritt.
En av de viktiga nya komponenterna i detta är möjligheten att inställa förhandlingarna, som också har föreslagits av en del av er, och som kan vara mycket relevant just i fall av kränkningar av mänskliga rättigheter och de andra saker som jag har nämnt. Andrew Duff bad speciellt om att få förfarandet förklarat. Han frågade om en enda medlemsstat skulle kunna kräva att förhandlingarna ställs in eller om detta måste göras av en tredjedel av medlemsstaterna. Jag kan informera Duff om att ordförandeskapets förslag, som även detta baseras på kommissionens förslag, är att det skall krävas att en tredjedel av medlemsstaterna står bakom en begäran om inställande, det vill säga en begäran om att kommissionen skall lägga fram ett förslag om detta. Kommissionen skall alltså lägga fram ett förslag om vilket beslut skall fattas med kvalificerad majoritet. Jag delar således en del av era farhågor och skulle vilja betona att majoriteten av kommissionens goda förslag därför kommer att tas in i de förslag som vi nu kommer att lägga fram för rådet och om vilka beslut skall fattas på fredag.
Slutligen skulle jag vilja upprepa vad Joost Lagendijk och Stanislaw Jałowiecki sade om detta. Många människorättsorganisationer och andra organisationer för det civila samhället i Turkiet betonar att det faktiskt finns många fler problemområden och att det finns en hel del kvar att göra, men att det samtidigt är ytterst viktigt att steg tas i rätt riktning nu och att förhandlingar inleds.
Jag skulle också vilja ta upp en farhåga som jag inte delar och som lyckligtvis bara har nämnts av ett fåtal, nämligen religionen. Jag instämmer helt med vissa av er, t.ex. Martin Schulz och Emma Bonino, som betonar att Europeiska unionen handlar om värderingar och inte om religion. Ett europeiskt integrationsprojekt är inte ett religiöst projekt utan ett politiskt.
En annan farhåga som jag dock delar rör diskussionerna om Cypern och Turkiets erkännande av Cypern. Flera av er har nämnt denna aspekt, däribland Panagiotis Beglitis som uttryckligen frågade vad ordförandeskapet ansåg om detta. På fredag vill ordförandeskapet få ett formellt erkännande från Turkiet om att Cypern är en av Europeiska unionens medlemsstater och att det är ett av de tjugofem länder som är en del av EU. Detta kan göras genom att protokollet till associeringsavtalet skrivs under.
Ytterligare en farhåga som togs upp av olika ledamöter, däribland Klaus Hänsch och Borut Pahor, rör EU:s assimileringskapacitet. Det är inte bara Turkiet som måste vara redo, Europeiska unionen måste också kunna ta emot ett anslutande land. Eftersom jag delar denna åsikt kommer ordförandeskapet att försöka ta med EU:s assimileringskapacitet i slutsatserna.
En känslig men viktig punkt, som nämndes av många, är att utgången av förhandlingarna är öppen. Det är en viktig punkt och just därför att den är så känslig kommer den att diskuteras utförligt i Europeiska rådet, där det slutliga beslutet kommer att fattas. Jag kan givetvis inte förutspå slutresultatet, men jag kan säga två saker om det.
Å ena sidan måste det stå fullständigt klart, vilket ordförandeskapet också hela tiden har betonat, att vi diskuterar anslutningsförhandlingar. Förhandlingarna har inget annat syfte än att diskutera anslutningsförhandlingar. Detta är ett viktigt moment och bör också avspeglas i rådets ord och slutsatser på fredag. Å andra sidan är det verkligen en process där utgången är öppen. Ingen kan garantera vilket resultatet kommer att bli efter denna långa tid och vi måste inse att vi kan komma att stå inför en situation där det visar sig att inget resultat har uppnåtts. Även i detta hänseende är vi huvudsakligen styrda av de förslag som kommissionen redan har lagt fram.
Jag skulle vilja avsluta med en allmän anmärkning. Jag ser positivt på möjligheten att på fredag fatta detta beslut så som det nu utformas och jag tror att det kommer att bli ett positivt beslut. Det kommer att bli ett positivt beslut därför att vi då kommer att komma överens om att inleda förhandlingar med Turkiet. Det är positivt för Europeiska unionen men, vilket jag också vill tillägga, även positivt för Turkiet. Beslutet måste dock innehålla tillräckliga garantier för att lugna de farhågor som har förts fram här.
Slutligen är det också positivt eftersom vi i Europeiska rådet, om vi på fredag kan fatta beslut på detta sätt, tar hänsyn till allmänhetens engagemang. Hans-Gert Poettering, Marielle De Sarnez och många andra har understrukit hur viktigt det är att involvera medborgarna i detta långtgående beslut. Jag tror att vi genom att fatta beslut på detta sätt kan förklara för medborgarna att en öppen och utförlig debatt har ägt rum i parlamentet och i många andra forum. Vi vill kunna visa för allmänheten att det steg som vi nu tar är mycket viktigt för deras ekonomi och säkerhet, men samtidigt också att vi har tagit deras många farhågor på väldigt stort allvar. 
Rehn,
   .  Herr talman! Jag tackar er och parlamentsledamöterna för en mycket rik, analytisk och flerdimensionell debatt som täckt praktiskt taget hela den europeiska allmänna opinionens spektra, allt från framtida fredsuppgörelser till korståg i det förflutna och, mer allvarligt, allt från kvinnors rättigheter till religiösa samfund och dessas rättigheter i Turkiet.
Jag kommer att ta upp ett begränsat antal frågor som ledamöterna riktat direkt till kommissionen. Till att börja med har många begärt en strikt övervakning av rättsliga reformer och mänskliga rättigheter i allmänhet. Jag ställer mig till fullo bakom det. Den strikta övervakningsmekanismen och den klausul som infogats i syfte att kunna ställa in förhandlingarna är verkligen centrala i vår förhandlingsstrategi gentemot Turkiet under de kommande åren. Det ligger också i allra högsta grad i Turkiets intresse då det bibehåller det starka incitamentet för att genomföra och konsolidera de nödvändiga rättsliga och politiska reformerna. Vi kommer att förbereda en uppföljningsrapport under 2005 om uppfyllandet av kriterierna på människorättsområdet i allmänhet.
Dessa kriterier inbegriper frågan om fackföreningsrätten som Poul Nyrup Rasmussen tog upp. Han hänvisade till ett pågående rättsfall som kommissionen känner till. Vi följer detta rättsfall mycket noga. I vår rapport anser vi detta vara ett seriöst prövofall för att se hur djupgående den rättsliga reformen av fackliga rättigheter, språkliga rättigheter och minoriteters rättigheter i Turkiet är. Detta innefattar också frågan om icke-muslimska minoriteters rättigheter, något som Camiel Eurlings gått in på djupet på i sitt betänkande och som flera ledamöter hänvisat till här i kväll. Jag vill understryka att även om religionsfrihet garanteras i Turkiets författning så möter icke-muslimska religiösa samfund ändå en rad strukturella hinder, t.ex. avsaknad av juridisk personlighet och fullständiga ekonomiska rättigheter. De turkiska myndigheterna har åtagit sig att anta en lag som skall åtgärda dessa strukturella problem. Ett lagförslag om stiftelser diskuteras för närvarande och kommissionen har fått en officiell inbjudan att skicka in sina synpunkter till de turkiska myndigheterna rörande denna viktiga lagstiftning. Vi kommer att fortsätta att föra en dialog med och att utöva påtryckningar på den turkiska regeringen i just denna fråga.
När det gäller frågan om verkställighetsmekanismen i klausulen om inställande av förhandlingar, som Andrew Duff hänvisade till, ligger ursprunget till klausulen i utvecklingen av gemenskapens regelverk. EU har nu klausuler i artikel 7 i EU-fördraget och i förslaget till konstitutionellt fördrag som möjliggör ett förfarande för att hantera fall där en medlemsstat på ett allvarligt och återkommande sätt bryter mot unionens grundläggande principer. Det är bara logiskt och normalt att liknande regler också skulle gälla för kandidatländer. Faktum är att det redan tidigare alltid varit så att sådana allvarliga situationer kunde leda till att förhandlingarna ställdes in. Sålunda grundar sig införandet av ett uttryckligt förfarande för att inställa förhandlingarna på ett nytt regelverk och kommissionen kommer att grunda sitt förslag på dessa principer i fördraget. Så jag håller helt och fullt med Atzo Nicolaï och Andrew Duff.
Beträffande frågan om privilegierat partnerskap är det så att instrumentet med ett särskilt partnerskap finns med i förslaget till konstitutionellt fördrag. Avsikten är att särbehandla grannländer och andra partner som utgör ett strategiskt intresse för EU. Tanken med ett särskilt partnerskap hänger framförallt samman med den nya grannskapspolitiken som EU strävar efter att utvidga till sina grannländer i öster och söder. Detta initiativ gäller inte Turkiet som har varit kandidatland sedan toppmötet i Helsingfors 1999. Det är svårt att föreställa sig hur man skulle kunna erbjuda Turkiet något utöver vad landet redan får genom det privilegierade partnerskapet.
För det första är Turkiet och EU bundna av en tullunion som utgör ett långtgående instrument för bilateralt samarbete på området för handel och ekonomiskt samarbete, och som medför en hög grad av ekonomisk integration. För det andra deltar Turkiet redan i ett stort antal gemenskapsprogram inom många olika områden, t.ex. kultur, narkotika, rättsliga och inrikes frågor, utbildning, forskning och utveckling. För det tredje deltar Turkiet i egenskap av Nato-medlem – både via Nato och den Europeiska säkerhets- och försvarspolitiken – i utvecklingen av EU:s säkerhetsoperationer. Det finns till exempel turkiska trupper i många länder på Balkan, till och med i den ”europeiska armén”, som en brittisk tidning nyligen döpte Althea-operationen i Bosnien till.
När det gäller det privilegierade partnerskapet anser jag, som Atzo Nicolaï också sade, att den tydliga målsättningen för anslutningsförhandlingarna skall, och bör vara, anslutning om Turkiet uppfyller alla medlemskapsvillkor när förhandlingarna är slut. Det vore inte klokt att fastställa något slutdatum som mål, eftersom vi nyligen lärt oss att tidsplaner inte får komma före innehåll. Vi bör fastställa realistiska mål, inte tidsfrister som vi inte kan hålla.
Slutligen frågade Richard Howitt hur kommissionen ser på startdatum. Vårt mandat är att utvärdera huruvida Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna. Det är vad vi har gjort. Beträffande startdatum för förhandlingarna litar vi på Europeiska rådets, premiärministrarnas och presidenternas goda omdöme när det gäller att fatta det politiska beslutet om när under 2005 det är lämpligt att inleda anslutningsförhandlingarna.
Från kommissionens synvinkel kan jag säga att vi är redo att påbörja arbetet utan onödiga dröjsmål, i enlighet med uppmaningen i parlamentets resolution. Jag hoppas bara att någon kommer att förklara för mig vilken skillnaden är mellan onödiga och nödvändiga dröjsmål. Hursomhelst är vi redo att börja arbeta utan dröjsmål när förhandlingarna väl avslutats och processen kan ta sin början.
Hannes Swoboda, István Szent-Iványi och flera andra har poängterat något mycket viktigt, nämligen att om vi lyckas med denna långa förhandlingsprocess så bör, och skall det, göra EU strategiskt starkare. Det är denna grundläggande sak som står på spel här och detta är den springande punkten strategiskt, geopolitiskt och geokulturellt sett. Vi kan lära oss en del av historien – vi behöver inte följa lärdomarna blint, men vi kan verkligen lära oss något. Under det kalla kriget höll Europa stånd mot kommunismen och Sovjetunionen och samarbetade för att främja säkerhet och mänskliga rättigheter, med imponerande resultat. Vi kan se detta i det stora antal kolleger som befinner sig här ibland oss i dag som ledamöter av parlamentet.
Nu och i framtiden ligger utmaningen i mycket hög grad i förhållandet mellan Europa och islam. Europa måste, å ena sidan, tygla islamisk fundamentalism med alla tillgängliga medel och, å andra sidan, bygga broar och föra en dialog med dem som står för en moderat islamisk åskådning. Om vi, efter långa och svåra förhandlingar, kan åstadkomma en situation där Turkiet verkligen är en rättsstat och där europeisk demokrati sammanstrålar med en i huvudsak muslimsk befolkning, då skulle detta förvisso vara en tillgång för Europa och en mycket viktig civilisationernas förening. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad. 
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Nyckelfrågan i detta betänkande är frågan om stöd för att officiellt inleda förhandlingar med Turkiet. Ett sådant stöd baseras på ett antal villkor och motsägelser som i vissa fall medför krav som går betydligt längre än till att försvara de mänskliga rättigheterna, medan det när det gäller ockupationen av Cypern finns en oacceptabel eftergivenhet med tanke på att det rör sig om en av EU:s medlemsstater vars territorium delvis är ockuperat av Turkiet.
På detta stadium, när det ännu inte är fråga om någon anslutning utan bara inledandet av förhandlingar om en eventuell anslutning inom tio år, är det viktigt att kontrollera om de villkor som vi alltid ställer upp efterlevs. Det gäller hur situationen i Turkiet utvecklas, invånarnas intressen och farhågor samt följderna för Portugal. 
Om vi tittar på frågan om grundläggande rättigheter, friheter och säkerhet så är det sant att det har gjorts framsteg. Detta är dock snarare ett resultat av den kamp som progressiva krafter har fört än av påtryckningar från EU. Framstegen är dock inte större än att de flesta faktiska ändringarna av viss lagstiftning fortfarande inte ens har genomförts. Det är sant att Leyla Zana och hennes kollegor har släppts men, enligt information från turkiska och kurdiska progressiva krafter, är 5 000 människor fortfarande internerade…
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0056/2004) av Ljudmila Novak om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentet och rådets beslut om en enhetlig gemenskapsram för tydlighet i kvalifikationer och meriter (Europass). Jag överlämnar ordet till vår föredragande, Ljudmila Novak. 
Novak, Ljudmila (PPE-DE ),
    Herr talman, kommissionär Figeľ, mina damer och herrar!
Syftet med att införa Europass är att skapa en enhetlig gemenskapsram för EU-dokument för att öka tydligheten när det gäller medborgarnas kvalifikationer och meriter. Detta skulle även bidra till genomförandet av Lissabonstrategin samt till att höja utbildningskvaliteten i Europa.
Europass-dokumenten är Europass-CV, Europass-Rörlighet med uppgifter om utbildning utomlands, Europass-Tillägg till examensbevis, som innehåller information om innehavarens högskoleexamina, Europass-Språkportfölj, som visar språkkunskaper och Europass-Tillägg till utbildningsbevis, som visar kvalifikationer och kunskaper som motsvarar ett yrkesutbildningsbevis.
Medborgarna kan välja att använda enskilda Europass-dokument eller hela dokumentportföljen. I framtiden kommer nya dokument att kunna läggas till, särskilt på informationsteknikens område.
Europaparlamentet avgav sitt yttrande om förslaget till rättsakt den 21 april 2004 i samband med medbeslutandeförfarandets första behandling, då 14 ändringsförslag lades fram, varav nästan samtliga antogs. Europeiska rådet nådde fram till en politisk överenskommelse om förslaget vid sitt möte den 27 och 28 maj.
Efter att förslaget hade debatterats i utskottet för kultur och utbildning beslöts enhälligt (med en nedlagd röst) att Europass skulle antas med omedelbar verkan vid Europaparlamentets plenarsammanträde.
Som föredragande stöder jag Europass-förslaget och rekommenderar att det snabbt träder i kraft. Att det så snart som möjligt skall gå att dra fördel av detta dokument ligger i de europeiska medborgarnas intresse såväl som i kommissionens och det nederländska ordförandeskapets. Det föreslagna datumet för ikraftträdande är den 1 januari 2005. Ett tidigt införande av den föreslagna Europass-ramen kommer också att göra det möjligt att snabbt vidta de åtgärder som krävs för genomförandet.
Enligt förslaget ansvarar medlemsstaterna för genomförandet på nationell nivå. Därför skall varje medlemsstat inrätta ett nationellt Europass-centrum med ansvar för att samordna verksamheten på området. Ett europeiskt nätverk av nationella Europass-centrum skall också inrättas. Deras verksamhet samordnas av kommissionen.
Det blir de nationella Europass-centrumens uppgift att i samarbete med lämpliga statliga organ samordna verksamhet som rör Europass-dokumentens tillgänglighet och utfärdande, att upprätta och förvalta ett nationellt informationssystem, att uppmuntra användningen av Europass, att i samarbete med lämpliga statliga organ se till att relevanta riktlinjer och information om Europass är tillgängliga för alla medborgare, att tillhandahålla information om möjligheter att studera i Europa samt om utbildnings- och yrkesutbildningssystem, att med ekonomiskt stöd från gemenskapen leda all verksamhet på nationell nivå som hänger samman med detta samt att delta i det europeiska nätverket av nationella centrum. Det nationella centrumet fungerar som verkställande organ på nationell nivå.
Kommissionen och medlemsstaterna skall se till att lämpliga åtgärder vidtas på både gemenskapsnivå och nationell nivå för att införa Europass och hålla medborgare, utbildnings- och yrkesutbildningsleverantörer, arbetsmarknadsparter och företag informerade om detta. Kommissionen skall också regelbundet informera parlamentet och rådet om genomförandet av dessa åtgärder.
Den första rapporten och utvärderingen skall lämnas tre år efter det att dokumentet trätt i kraft. Därefter skall utvärderingsperioden omfatta fyra år. Med tanke på att utbildning är grunden för genomförandet av Lissabonstrategin kommer Europass-dokumenten kraftigt att öka de europeiska medborgarnas rörlighet på utbildningsområdet och på arbetsmarknaden samt möjliggöra ett närmare samarbete mellan Europas folk. 
Figeľ,
   .  Herr talman! För ett år sedan antog Europeiska kommissionen ett förslag om rationalisering av europeiska instrument för erkännande av tydlighet i kvalifikationer och meriter. Europass är det initiativet. Det är ett steg mot ett europeiskt utbildningsområde, som min föregångare sade vid den första behandlingen. Europass kommer att underlätta för medborgarna att redovisa sina kvalifikationer och färdigheter på ett begripligt och tydligt sätt i Europa. Det kommer därför att bli lättare för medborgarna att söka arbete eller att flytta från ett land till ett annat för studier eller arbete.
I förslaget samlas fem befintliga dokument för tydlighet i en enhetlig portfölj kallad Europass. Dokumenten är Europass-CV, som visar personliga färdigheter; Europass-Språkportfölj, som ger en aktuell beskrivning av språkkunskaper; Europass-Rörlighet, som visar utbildningsrelaterade utlandsvistelser och som ersätter det nuvarande Europass-utbildning samtidigt som det utvidgar dess tillämpningsområde; Europass-Tillägg till examensbevis och till sist Europass-Tillägg till utbildningsbevis. De två sista dokumenten visar färdigheter förvärvade i samband med högskoleexamina respektive utbildningsbevis för yrkesutbildning.
Europass är en öppen ram som i framtiden kan komma att inbegripa andra dokument, till exempel för att redogöra för särskilda meriter som datorrelaterade färdigheter. Jag är glad över att denna grundläggande aspekt fick stöd och utvecklades av både parlamentet, som underströk dess betydelse, och av rådet, som fastställde ett tydligt förfarande för att genomföra det. Detta visar hur förslaget, utan att det förändrats i sak, har förbättrats genom ett utbyte av synpunkter mellan institutionerna utifrån ett brett samförstånd kring både syfte och innehåll.
Jag vill betona vilket fantastiskt arbete som först Sabine Zissener och nu Ljudmila Novak gjort i nära samarbete med kommissionen och rådet. Det arbetet har gjort det möjligt för oss att nå fram till denna sista fas.
Den gemensamma ståndpunkt som rådet antagit beaktar båda de lagstiftande organens synpunkter genom att införliva parlamentets ändringsförslag med endast två mindre ändringar som inte förändrar innehållet i sak. Som ni vet godkänner kommissionen den gemensamma ståndpunkten. Jag är därför glad över att Ljudmila Novak i sitt betänkande föreslår att den gemensamma ståndpunkten skall godkännas, vilket skulle möjliggöra att den träder i kraft den 1 januari 2005.
Jag har för avsikt att gå vidare och föreslå ett lämpligt instrument för att underlätta tydlighet i kvalifikationer för medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter. Vi hoppas att Europaparlamentet kommer att stöda kommissionens ansträngningar.
Slutligen vill jag uttrycka min tacksamhet mot Europaparlamentet, särskilt utskottet för kultur och utbildning, för dess ansträngningar att påskynda processen, framförallt nu vid andra behandlingen. Jag vill också tacka både de irländska och nederländska ordförandeskapen för deras arbete. Europass är en direkt tjänst riktad till medborgarna. 
Pack (PPE-DE ),
   Herr talman, herr kommissionär! Låt mig framföra mitt tack till Ljudmila Novak och hennes företrädare Sabine Zissener. Europass är ett europeiskt intyg på kvalifikationer som, till min glädje, har gjort det möjligt för oss att ta ett litet men viktigt steg framåt efter alla vackra ord om medborgarnära styre.
För det första skapar initiativet tydlighet i hela Europa i fråga om samtliga perioder av utbildning och yrkesutbildning och samtliga färdigheter som förvärvats inom alla yrkesområden. För det andra skapar det trovärdighet genom att certifieringen och erkännandet omfattar såväl yrkeserfarenhet som icke-yrkesrelaterad erfarenhet, däribland frivilligarbete på områdena social omsorg, kultur och idrott, samt olika språkkunskaper som har förvärvats. För det tredje leder initiativet till effektivitet, eftersom det främjar förståelsen och erkännandet av ett ständigt växande antal ungas och äldres kvalifikationer och färdigheter.
Behovet av att verka för ett medborgarnära styre är större än någonsin tidigare, medan hyllningarna av ett teknokratiskt och byråkratiskt virtuellt Europa måste minska. Vi behöver konkreta instrument, något som Europass är ett utmärkt exempel på. Europass är en resurs att använda i vardagen. Det låter folk uppleva Europa på nära håll och på daglig basis, oavsett var de befinner sig.
Alla utbildningspolitiska åtgärder som Comenius, Erasmus, Grundtvig, e-learning, ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis och nu Europass ökar Europas mervärde genom att tillföra en mänsklig dimension. Detta besjälande av Europa, som innebär att individerna sätts i centrum för debatten och står i fokus för de beslut som påverkar deras vardag, är viktigt. Europass är ett avgörande inslag, inte bara därför att dokumentportföljen möjliggör jämförelse mellan och erkännande av yrkeskvalifikationer, utan framför allt för att frivilligt socialt och medborgerligt engagemang finns med i meritförteckningen.
Jag vill lyckönska kommissionen och oss alla till att vi på så kort tid – mindre än ett år – har skapat en verkligt god mekanism, och jag hoppas verkligen att vi med de ytterligare förbättringar som kommissionär Figeľ har aviserat skall ha en god plattform för att införa Europass nästa år. Jag önskar honom och därmed vår ungdom allt gott. 
Prets (PSE ),
   Herr talman, herr kommissionär! Med Europass har vi skapat ett kompletterande instrument som kan hjälpa oss att uppnå många av våra mål, däribland att genomföra Lissabonstrategin, vilket är något som vi har diskuterat utförligt. Vi vet att detta mål har halkat långt ner på prioriteringslistan och att vi borde framställa det på ett betydligt aktivare sätt än vad som för närvarande är fallet. Även om Europass är en ”mjuk” form av bevis på kvalifikationer och meriter utan bindande kraft, är det ändå ett mycket viktigt instrument som hjälper unga och rörliga människor som utbildar sig utomlands att få tydliga och begripligt sammanfattade bevis på sina prestationer, kvalifikationer och förvärvade kunskaper på ett sätt som gör dessa mer eller mindre jämförbara inom hela EU. Här har vi till sist ett exempel på den tydlighet vi alltid talar om.
Samtidigt skall Europass ge framtida arbetsgivare inom hela Europeiska unionen överblick över en ung människas erfarenheter och kvalifikationer. Hela dokumentportföljen, vilken som bekant omfattar CV, rörlighetspass och andra dokument, är ett standardiserat kompletterande instrument. Denna nya ram, som säkrar att nya dokument på exempelvis informationsteknikens område kan införlivas i Europass-portföljen i framtiden, är oerhört viktig, för nyheter dyker ständigt upp på utbildningsområdet och Europass måste kunna införliva dessa. Jag är mycket tacksam för denna flexibilitet.
Jag skulle också vilja nämna nyttan av utlandsvistelser, och jag anser att dokumenten inte enbart skall omfatta datum och teknisk information utan också innehålla explicita och spårbara referenser till interkulturella erfarenheter och social integration. EU står för öppenhet och rörlighet, och det uppmuntrar och främjar rörlighet. Av det skälet föreslog jag att medborgarna skulle få en rörlighetsguide. Detta förslag har tyvärr vattnats ur genom att frasen ”där så är lämpligt” lagts till. Min önskan är att en sådan guide skall anses vara lämplig i väldigt många fall, för det skulle enligt min mening vara ett verkligt tecken på medborgarnära styre. Dessutom anser jag att de nationella Europass-myndigheterna bör integreras med befintliga myndigheter och att dessa bör utvecklas på ett sätt som gör det möjligt att ta del av de befintliga institutionernas erfarenhet, verksamhet och nätverk.
Vi bör också inleda en informationskampanj. Den 1 januari står för dörren och fortfarande är okunskapen stor. Behovet av att mobilisera för rörligheten är därför trängande. 
Zatloukal (PPE-DE ).
    Herr talman, kommissionär Figeľ! I detta parlament talas det ofta om att uppnå Lissabonstrategins mål. Det talas också ofta om förseningar i arbetet med att nå mål. Vi är nu halvvägs igenom den period efter vilken vi har tänkt oss att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi, kapabel att säkra en hållbar ekonomisk tillväxt och fler och bättre arbeten. Om Europas ställning i den kunskapsbaserade ekonomin skall kunna befästas måste lämpliga förutsättningar skapas. De europeiska systemen för utbildning och yrkesutbildning måste uppfylla den nya ekonomins krav och måste vara ömsesidigt förenliga. Möjligheter till utbildning och specialutbildning måste erbjudas i de olika medlemsstaterna och i olika skeden av unga människors liv, oavsett om de är arbetslösa eller sysselsatta, eftersom snabba tekniska förändringar riskerar att göra deras kvalifikationer värdelösa.
I dag kommer denna enhetliga gemenskapsram för tydlighet när det gäller kvalifikationer och meriter att göra det enklare för medborgarna att informera Europa om sina kvalifikationer och meriter. Gemenskapsramen kommer att göra det befintliga systemet för användning av dokument mer samordnat, mer strömlinjeformat och mer effektivt med avseende på tydlighet för kvalifikationer och meriter som har godkänts på europeisk nivå.
Många arbetsgivare och rektorer är medvetna om de nuvarande svårigheterna med att bedöma förvärvade kunskaper och färdigheter utan någon samordnad ram för olika kvalifikationer, intyg och utbildningsbevis. Genom att Europass införs blir det lättare för arbetstagare, studenter, anställda och utbildningsanstalter att agera på den europeiska arbets- och utbildningsmarknaden. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den gemensamma ståndpunkten för att anta parlamentets och rådets beslut om Europass verkar högst förnuftig och man undrar bara varför det har tagit så lång tid att komma dit efter den inre marknadens fullbordande för tolv år sedan. Svårigheten ligger inte i att anta förslaget, utan i att genomföra det. Ljudmila Novaks motivering redogör förtjänstfullt för den roll man tänker sig att de nationella Europasscentrumen skall spela i samordningen av all verksamhet som avses i beslutet.
Men det är inte någon detaljerad administrativ roll. För att förslaget skall få största möjliga genomslagskraft krävs det en direkt och kontinuerlig kontakt mellan de nationella Europasscentrumen och såväl universitet och högskolor som arbetsgivarorganisationer. Jag undrar om kommissionären skulle kunna ta upp detta i sitt debattsvar och då säga något om hur han tänker sig att de nationella Europasscentrumen skall kunna genomföra sin uppgift på ett framgångsrikt sätt?
Det andra jag ville ta upp, som också har att göra med detta, är frågan om en uppföljning av systemet. Den första utvärderingsperioden inleds nu efter tre år – ursprungligen hade man föreslagit fyra år – och därefter skall utvärdering ske vart fjärde år. Som jag ser det vore det otroligt att några radikala förändringar skulle ske efter den första utvärderingsperioden, så vad detta verkligen innebär är att kommissionen inte kommer att kunna ta ställning till systemet förrän efter sju år. Det känns som en lång tid. Jag undrar om kommissionären skulle kunna säga något om detta också? 
Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Också jag vill tacka föredraganden Ljudmila Novak för hennes utmärkta, snabba och framför allt pragmatiska arbete. Jag vill även tacka kommissionen för dess initiativ. Detta är ett verksamhetsområde som människor i Europa, i synnerhet unga människor, kan relatera till och som kan ge dem många fördelar. Med sådana initiativ kan vi visa unga människor att gemenskapen gör konkreta förbättringar som påverkar deras vardag. Detta är sannerligen ett bra exempel på den medborgarcentrerade politik vi vill bedriva.
Den föreliggande texten är frukten av en lång utveckling, och jag vill betona att detta inte är sista ordet, för kommissionen har också tydligt sagt att det måste finnas utrymme och potential för fortsatt utveckling, och dokumentet i sig borgar ju för övrigt för en kontinuerlig process. Särskilda initiativ på utbildningsområdet inleddes förstås redan på sextio- och sjuttiotalen. Syftet var alltid att höja kvaliteten och öka studenters och praktikanters rörlighet utan att försöka harmonisera den europeiska utbildningspolitiken. Självklart måste denna typ av åtgärder kombineras med instrument och incitament för att gränsöverskridande utbildning skall bli ett realistiskt alternativ. I synnerhet för invånarna i till ytan små länder med många gränser ger dessa initiativ en viktig ingång till den gemensamma europeiska marknaden.
Målet måste därför vara att genomföra fler förbättringar, vilket innebär att minska byråkratin och framför allt att engagera näringslivs- och arbetstagarorganisationer och göra systemet enklare och billigare att hantera, i synnerhet i fråga om dokumentation. Ökat utbyte av unga studerande måste uppmuntras på samtliga nivåer, men framför allt genom ekonomiskt stöd. Detta är enda sättet för oss att uppnå Lissabonmålen och framför allt öka medborgarnas tillfredsställelse med gemenskapen.
Avslutningsvis vill jag bara säga att mer än 200 000 unga människor redan har deltagit i dessa mobilitetsprogram de senaste åren, och vi bör därför fortsätta på den inslagna vägen. 
Ján Figeľ,
   .  Tack så mycket, herr talman. Jag skulle vilja bemöta ett antal punkter. Givetvis bör jag först framföra mitt tack för det stöd som getts både till idén och till själva processen. Europass är ett bra initiativ och jag är övertygad om att det kommer att bära frukt. 
Tidsfristen för vårt pågående initiativ löper ut nästa år, men redan imorgon bitti reser jag till Maastricht där en stor konferens för utbildnings- och yrkesutbildningsministrar anordnas. Denna kommer att följas av en konferens för de ekonomiska parterna och arbetsmarknadsparterna, vars syfte är att ytterligare främja Köpenhamnsprocessen, som är ett led i Lissabonstrategin. I januari vill vi under det luxemburgska ordförandeskapet inleda en kampanj för att Europass skall börja tillämpas i de olika medlemsstaterna. Det nuvarande nätverket av så kallade experter och rådgivare för Europass-ansvariga kommer att ersättas av ett nät av nationella Europass-centrum. Våra myndigheter i de olika länderna kommer att ansvara för att förbereda överlämningen till de nationella Europass-centrumen. De resurser som kommissionen har avsatt för 2005 och 2006 har, även om de är måttliga, enligt min uppfattning satts in just till stöd för Europass-initiativet. Det årliga beloppet på 2 miljoner euro kommer inte bara att hjälpa oss att visualisera denna möjlighet utan också bidra till att öka dess effekt genom att Europass börjar användas som ett trovärdigt dokument för tydlighet i kvalifikationer inom Europeiska unionen. Precis som Christopher Beazley sade förutsätter den gemensamma marknaden mycket riktigt betydligt större möjligheter till rörlighet både på arbetsmarknaden och bland studenter, dvs. den grupp som håller på att skaffa sig kvalifikationer. Jag är övertygad om att detta nya steg mot att erkänna andra kvalifikationer än de reglerade inte skall ta lika lång tid som några av de förfaranden i det förflutna som har lett fram till en ökad kompatibilitet på den gemensamma marknaden. Jag vill också anknyta till vad Christa Prets sade, nämligen att stödet till interkulturell dialog kommer att öka och att alla som kan finna sig till rätta i en bredare kulturell miljö och behärskar ett visst lands språk och kultur kommer att ha samma komparativa fördel. Allt detta är nödvändigt för att ett utvidgat EU skall kunna bli verklighet. Jag tror att jag har sagt tillräckligt. Jag vill ännu en gång tacka er för att ni gett mig möjlighet att delta i denna debatt och jag vill önska både er och oss alla lycka till. Tack så mycket, .
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30. 

