Verksamheten vid Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0421/2002) av Helmut Markov för utskottet för ekonomi och valutafrågor om verksamheten vid Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, (EBRD) (2002/2095(INI)).

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, herr ordförande Lemierre, ärade kolleger! Först skulle jag vilja hälsa Lemierre och hans kolleger hjärtligt välkomna till Europaparlamentet och ta tillfället i akt att å det hjärtligaste tacka er och era medarbetare i banken för att vi under utarbetandet av detta betänkande har kunnat bygga upp ett utomordentligt gott samarbete. Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling har bemött mig med stor öppenhet och samarbetsvilja, och har följaktligen gjort det möjligt för mig att utföra ett intressant och informativt arbete med detta betänkande. Jag har kunnat föra talrika samtal med företrädare för banken och projektarbetare från olika länder och på så sätt få en detaljerad bild av bankens arbete, problemen, framgångarna, men även de i ringa utsträckning förekommande misslyckandena.
Bland de existerande utvecklingsbankerna har EBRD en särställning, eftersom den som enda utvecklingsbank har fått ett politiskt mandat. Enligt detta mandat är det bankens uppgift att underlätta övergången till en öppen marknadsekonomi och främja privatpersoners och företags handel i staterna i Central- och Östeuropa liksom i OSS-staterna, vilka är förpliktade att följa principerna för flerpartidemokrati, pluralism och marknadsekonomi. I det politiska mandatet ingår dessutom för EBRD en förpliktelse att i all sin verksamhet ta miljöpolitiska hänsyn och främja en hållbar utveckling. Ett politiskt rättesnöre vore enligt min uppfattning även önskvärt för andra utvecklingsbankers verksamhet. Efter att ha granskat dess verksamhet kan vi intyga att EBRD har fullgjort sitt nuvarande mandat på ett bra sätt.
Vid urvalet av vilka projekt som skall finansieras koncentrerar sig EBRD företrädesvis på små och medelstora projekt i stället för stora prestigefyllda projekt. Den uppvisar stor riskvillighet genom att stödja projekt som av andra banker bedöms som alltför riskfyllda, utan att för den skull använda sig av staters borgen som säkerhet. En tyngdpunkt i dess arbete ligger i det konsekventa stödet till små och medelstora företag. I detta sammanhang skall särskilt EBRD:s mikrofinansieringsprogram framhävas. Att en stor beredvillighet att ta risker inte behöver ligga till last för en god skötsel av banken bevisar den värdering som görs av internationella kreditvärderingsinstitut som alltid har bedömt EBRD med högsta betyget (AAA).
Som föredragande skulle jag trots den positiva bedömningen av bankens arbete vilja uttala några rekommendationer för den. Även om dess verksamhet är inriktad på punktinsatser till stöd för privata och offentliga företag har dess verksamhet utan tvivel följder för hela näringslivet. Vid utvärderingen av dess verksamhet bör därför även samhällsekonomiska faktorer tas med, vilket hittills inte varit fallet. Jag tänker då särskilt på faktorer som utvecklingen i fråga om sysselsättning, löner och inkomster, produktivitet och företags omsättning. Detta gör det möjligt att göra jämförelser mellan regioner i vilka EBRD är verksam och regioner i vilka den inte är verksam och att värdera det inflytande som EBRD:s verksamhet har på hela den samhällsekonomiska utvecklingen.
I detta sammanhang bör det också finnas en uttalad önskan hos EBRD att genom sin verksamhet uppnå synergieffekter. Genom en riktad insats för att främja en utveckling som leder till att en hel rad sammankopplade värden gynnas i en region kan man åstadkomma regionala och sociala kretslopp som möjliggör en hållbar utveckling, vilket ju - som redan nämnts - hör till de uppgifter som fastställts i bankens mandat.
För mig är det ytterligare en viktig angelägenhet att uppmuntra banken att anpassa sin verksamhet till de förhållanden som råder på respektive plats. Vart och ett av de länder där banken är aktiv har under förändringsprocessens gång fattat olika beslut om sina ekonomiska strukturer, särskilt vad beträffar uppdelningen mellan den offentliga och den privata sektorn. Följaktligen kan man inte följa samma mall i alla länder. Det vore fel att tolka bankens politiska mandat så, att den blir en ultraliberalismens ambassadör som uteslutande gör privatisering och okontrollerad liberalisering till måttstock för sitt handlande - vilket den inte gör, men jag vill också påpeka att man redan från början måste arbeta mot denna fara.
Det betänkande som jag nu lägger fram innebär en premiär för Europaparlamentet, eftersom EBRD:s verksamhet för första gången har blivit föremål för parlamentets granskning och utvärdering. Därmed har en lucka fyllts igen gentemot andra banker som Europeiska investeringsbanken, som sedan år tillbaka har utvärderats av Europaparlamentet. I framtiden kommer ett betänkande om EBRD att läggas fram i Europaparlamentet vartannat år. Jag anser att en grund har lagts för ett gott och kontinuerligt samarbete mellan banken och Europaparlamentet i och med detta initiativbetänkande.

Solbes Mira
Herr talman! För det första vill jag gratulera Markov till hans betänkande om verksamheten vid Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD).
Vi tycker att betänkandet ger exakt information om mandatets karaktär och om bankens verksamhet genom att dess särskilda egenskaper definieras i tre punkter. För det första dess dubbla politiska och ekonomiska mandat, genomförandet av en konditionalitetspolitik för dess insatser i så viktiga frågor som miljö, som Markov talat om, eller det dubbla tvånget på additionalitet och avkastning på finansieringen, som tvingar banken att ta andra risker än de som privata aktörer skulle ta.
I betänkandet behandlas också tydligt det pragmatiska sätt på vilket EBRD försöker att tolka sitt mandat. Denna pragmatism har gjort det möjligt att lösa några potentiella motsättningar, genom att anpassa det politiska och ekonomiska mandatet till villkoren för ekonomisk, social och kulturell utveckling i varje land, men också genom att lite i taget stärka främjandet av de små och medelstora företagen, eller lokala finansinstitut, i de operativa prioriteringarna samt genom att ge stöd till internationella strategiska investerare.
Denna pragmatism ger också banken möjlighet att med stöd av sina aktieinnehavare justera några av gränserna i mandatet, som till exempel att i den generella strategin bättre beakta reformen av regelverket och effektiviteten i de lokala och rättsliga förvaltningarnas tillämpning av detsamma.
Avslutningsvis är Markov på rätt väg i sitt betänkande då han föreslår att vissa områden i denna pragmatism skall förstärkas. Detta särskilt när det handlar om behovet att bättre beakta de politiska och sociala aspekterna i återuppbyggnaden av tillverkningssektorn, och när Markov i betänkandet talar om en mer aktiv roll för hållbar utveckling i energisektorn och om att stärka bankens verksamhet på kommunal nivå.
Jag vill lägga till några ord om förhållandet mellan unionen och banken. För det första handlar det på det institutionella planet om en mycket nyskapande förbindelse eftersom EBRD är den enda internationella institution som kommissionen är aktieägare i. Detta nyskapande förhållande stärks av att medlemsstaterna och unionsinstitutionerna företräder en majoritet vid omröstningar i administrationsrådet.
Ett annat viktigt inslag är samarbetet mellan gemenskapen och banken, vilket har utökats i hög grad. Jag anser att det i nuläget är mycket omfattande och brett. Samarbetet, som särskilt stärks av bankens aktiva deltagande i föranslutningsstrategin, har gett upphov till ett solitt nät av arbetsrelationer mellan kommissionens tjänster och banken och en betydande ökning av den gemenskapsbudget som anslagits till stöd eller medfinansiering av bankens projekt. Detta bidrag - som i början av 90-talet beräknades till cirka 40 miljoner euro - uppgår under de senaste åren till över 300 miljoner per år i genomsnitt.
Slutligen kan samarbetet med banken naturligtvis anses tillfredsställande ur politisk prioriteringssynvinkel, eftersom det har gjort det möjligt för oss att använda, eller ställa i de europeiska politikområdenas tjänst, två grundläggande element som banken gett oss. För det första dess kompetens i fråga om regionen, som beror på den stora kunskap den har om verkligheten i dessa länder, och för det andra dess sätt att ställa upp villkor, som vid många tillfällen gjort det möjligt för bankens insatser att främja uppfyllandet av europeiska normer, särskilt på miljöområdet.
Jag vill avsluta med att helt enkelt betona att på grundval av dessa resultat verkar förhållandet mellan unionen och banken stärkas i alla länderna. Naturligtvis är det i Ryssland, i övriga OSS-länder och på Balkan som banken bör utveckla sin verksamhet ännu mer. Men allt tyder på att så även bör ske i kandidatländerna efter anslutningen. Vi delar därför den önskan som framkommer i Markovs betänkande och vi anser att det vore rimligt att tillsammans med den stora naturliga partnern, det vill säga Europeiska investeringsbanken, bibehålla ett aktivt samarbete med EBRD, vilket gör det möjligt att fortsätta att dra nytta av dess erfarenheter efter utvidgningen. Naturligtvis i en omfattning och inom tidsplaner som beror på dess kapacitet att ge ett svar på de verkliga behov som fastställts i detta område.

Talmannen.
Jag är särskilt glad över att i dag kunna hälsa EBRD:s ordförande välkommen, eftersom det liksom föredraganden påpekade är första gången som ett sådant möte och en sådan dialog mellan EBRD och parlamentet äger rum på dessa villkor.

Lemierre
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja tacka Europaparlamentet, utskottet för ekonomi och valutafrågor och särskilt Markov för att ha uppmärksammat EBRD. Som ni har sagt är detta första gången, och det är mycket viktigt för den institution jag har äran att leda.
Jag skall bara framföra fyra korta synpunkter, eftersom Markovs betänkande och Solbes Miras uttalanden redan har försett parlamentet med information.
Den första synpunkten rör själva institutionen. EBRD är en unik institution i första hand för att den är nyinrättad och ung; den har rönt ett antal framgångar; den har också gjort några misslyckanden och den strävar alltid efter att lära. I denna institution har de europeiska staterna, Europeiska unionen, en stor majoritet med de länder där banken är verksam och många icke-europeiska länder - bland andra Förenta staterna, Kanada, Japan, Australien, Nya Zeeland, Mexiko, Egypten, Israel och Turkiet. Vi har att göra med en institution där Europa spelar en mycket viktig roll tillsammans med ett stort antal partner. Vilken är den förenande länken? Jag tror att det finns två slags föreningslänkar.
För det första ett mycket beslutsamt engagemang för att se till att övergången i öst lyckas. Alla är engagerade för detta, vilket framgår av vår uppdaterade strategi för de kommande åren och de icke-europeiska ländernas åtagande om att i framtiden stödja övergångsprocessen i hela regionen, även i Centraleuropa. Den andra länken är principerna, som Markov talade om: gemensam finansiering med den privata sektorn och förmågan att ta risker i syfte att uppmuntra den privata sektorn att få marknadsekonomin att utvecklas, samtidigt som vi inte konkurrerar med privata aktörer. Principerna om additionalitet, konditionalitet och bidrag till övergångsprocessen är själva grunden för institutionen. Det finns en tredje dimension jag skulle vilja ta upp, som Markov talade om för en stund sedan, nämligen den politiska dimensionen. EBRD har ett mandat av politisk art. Vi har i uppdrag att trygga utvecklingen av marknadsekonomin, men också demokratin. Enligt detta uppdrag fattar vi beslut efter interna debatter i administrationsrådet och ett offentliggörande av våra slutsatser, till exempel besluten om att minska och i princip stoppa våra bidrag till länder som Vitryssland och Turkmenistan.
Min andra synpunkt rör de erfarenheter och den strategi som Markov har beskrivit. Banken har nu uppnått höga investeringsnivåer. Förra året investerade vi 3,9 miljarder euro, vilket är bankens högsta stödnivå. På ett tiotal år har vi bidragit till att locka 70-80 miljarder euro i investeringar till öst, vilket är en mycket stor del av investeringsflödet till denna region. Vi genomför den strategi som har antagits av bankens aktieägare, det vill säga en utveckling mot öst.
Vi behåller vårt starka engagemang i Centraleuropa. Av uppenbara skäl är investeringsbehovet stort - ni känner till situationen i Centraleuropa och jag har haft tillfälle att diskutera den ingående med kommissionär Solbes Mira - och de finansiella påfrestningarna kan bara minskas med omfattande investeringar. EBRD anstränger sig självklart för detta och koncentrerar sig därför på prioriterade uppgifter som finansiering av små och medelstora företag, finansiering av medelstora företag, industriell omstrukturering och regional utveckling. Vi ser oss självklart som ett organ som verkställer projekt för kommissionen och Europeiska unionen. För närvarande utvecklar vi i stor omfattning vår verksamhet i sydöst - Balkan, Kaukasien, Ukraina, Rumänien och Bulgarien - och i Ryssland.
Det andra jag vill säga om strategin är att vi lägger stor vikt vid utvecklingen av småföretag, mikroföretag samt små och medelstora företag (SMF).
För tio år sedan var detta begrepp okänt i öst och i dag ser vi dessa företag utvecklas. Vi bidrar till den utvecklingen, det måste betonas, framför allt med stöd av våra aktieägare och Europeiska unionen, som spelar en mycket viktig roll. Vi skapar drivkrafter för denna utveckling och ser till att arbeta tillsammans med banker för att öka kompetensen inom banksektorn, genom att utbilda bankanställda med kapacitet att utveckla dessa metoder. Om vi inte lyckas med detta skapar vi våra egna institutioner för att driva utvecklingen under den tid som krävs.
På samma sätt satsar vi på förbindelser med alla företag i väst och i Japan. Varför? För det första för att det här är skattebetalarnas pengar och för att dessa företag genom er har investerat i EBRD, och därför är det naturligt att vi åtminstone upplyser dem om vad vi kan göra i banken. För närvarande utvecklar vi kontakterna med företag, inte bara stora företag, utan också medelstora företag i Europa, eftersom vi anser att dessa företag kan vara oerhört viktiga för utvecklingen av ekonomierna i öst.
När vi arbetar med stora företag uppmärksammar vi på samma sätt den strukturerande effekten på ekonomierna i öst, framför allt hur stora företag påverkar arbetet för underleverantörer och småföretagens utveckling. Det bästa exempel jag kan ge är företagsutvecklingen inom bilbranschen: den drar till sig underleverantörer och gör det möjligt för lokala underleverantörer att utvecklas.
Till sist: för närvarande satsar vi på att utveckla arbetet med lokala företag, eftersom vi anser att det är helt avgörande. Saker och ting går självklart framåt i hela Centraleuropa, men även i Ryssland och Centralasien. Vi har också börjat utveckla kommunfinansiering och har planer på att utveckla finansieringen av kommuner i lokal valuta, även om vi - på grund av finansmarknadernas utveckling - skulle få ta en valutarisk för att de lokala myndigheterna inte skall behöva göra det.
Det fjärde jag vill säga om detta rör de förslag och synpunkter vi har fått från föredraganden. Jag skulle bara vilja säga att jag delar dem. Vi är överens och vi tar hänsyn till dem. Vi försöker omsätta dem i praktisk handling. Jag vill bara göra två särskilda påpekanden. Först och främst är den sociala dimensionen mycket påtaglig inom EBRD. EBRD är en institution som skall främja marknadsekonomin, men banken anser också att den sociala sammanhållningen är viktig. Vi är mycket uppmärksamma på sysselsättningsfrågor och, mer specifikt, avgiftspolitiken. I avgiftspolitiken ingår att förbättra befolkningens levnadsvillkor, dricksvattnet, transporterna och alla slags kommunala tjänster. Ni känner till att länderna i öst inte är vana vid att föra en avgiftspolitik. Det är således absolut nödvändigt att föra en sund och hållbar avgiftspolitik, som också är rimlig för befolkningen. På den punkten vill jag tacka Europeiska unionen för det bidrag vi har fått, framför allt de gemenskapsfonder som gör att man kan minska startkostnaderna för ett projekt, och därmed införa en avgiftspolitik som är godtagbar för befolkningen, samt upprätthålla tjänsternas och investeringarnas kvalitet.
Min andra synpunkt rör miljön. Miljön står i centrum för bankens mandat. Här finns det mycket att göra. Länderna i öst har ett tungt arv från det förflutna och jag skall endast nämna en del i vår verksamhet, nämligen nedmonteringen av kärnkraftverk, där vi arbetar mycket tillsammans med Europeiska unionen. Vi förvaltar 1,5 miljarder euro som har anslagits för sanering av kärnkraftverk, både i de länder som snart går med i Europeiska unionen och i mer avlägset belägna länder. Detta är en mycket viktig verksamhet för oss.
Min sista synpunkt rör förbindelserna med Europeiska unionen. Europeiska unionen är vår stora partner och vårt stora stöd, framför allt genom er medverkan, herr Solbes. Solbes är vår direktör och följer oss uppmärksamt med den bestämdhet som krävs. Vi arbetar med Europeiska unionens och medlemsstaternas förvaltningar i öppenhet och på mycket bra grunder. Som ni sade, herr Solbes, får vi inte endast ett politiskt stöd som är oerhört viktigt för oss, utan också ett ekonomiskt stöd, och vi lever på att detta stöd förlängs.
Vår andra partner är EIB. EIB är en viktig partner för oss. Vi gläder oss åt det ökade bidraget från EIB, framför allt i kandidatländerna. Jag arbetar mycket med Philippe Maystadt och har nära kontakt med honom. Ni vet att EIB, liksom kommissionen och Europeiska unionen, är aktieägare i EBRD. Våra förbindelser är därför nära, det handlar om förtroendeband. Vårt mål är självklart inte att överlappa varandra, utan att komplettera varandra där det är nödvändigt. Utan att uppehålla mig för länge vid detta kan jag helt enkelt intyga att mina goda personliga kontakter med Philippe Maystadt och institutionen EIB är den europeiske skattebetalarens bästa garanti för att de medel som ställs till dessa båda institutioners förfogande används på ett föredömligt sätt.
Jag ber om ursäkt för att ha dragit ut något på tiden. Men jag tyckte det var värdefullt att framföra några inledande synpunkter i samband med Europaparlamentets första behandling av EBRD:s verksamhet.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill hälsa herr Lemierre och hans kolleger välkomna hit till parlamentet. Hans tal gav oss en känsla av att deras inställning till arbetet är en kombination av idealism och betydande praktiskhet.
Jag vill även lyckönska Markov till betänkandet. Han har ägnat mycket omsorg, plikttrogen möda och sunt förnuft åt att utvärdera den roll som Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling spelar och det arbete som banken bedrivit. Hans kommentarer är genomtänkta och utgör ett positivt bidrag till EBRD:s framtid.
Jag läste nyligen i pressen rubriken ?Det föga kända EBRD?. Som situationen var i begynnelsen är man kanske nöjd med att ha fått ett sådant öknamn, men om så är fallet är det nu dags att EBRD blir mycket mer välkänt. Denna exponering i parlamentet kanske kan hjälpa dem på traven. Som redan har påpekats är det första gången som parlamentet har utarbetat ett yttrande om banken, trots att merparten av dess kapital och röster ligger i händerna på medlemsstaterna och EU:s institutioner, och trots att banken har spelat, och fortsätter att spela, en livsviktig roll genom att hjälpa många av anslutningsländerna att utveckla sina ekonomier och politiska institutioner till den nivå som deras befolkning eftersträvar och som kommer att möjliggöra en smidig anslutning till Europeiska unionen.
Men det är inte allt. EBRD spelar även en avgörande roll för de länder som kommer att gränsa till den utvidgade unionen. Det är av stort intresse att EBRD i november i fjol offentliggjorde en ny strategi för sin ryska verksamhet, vilken i framtiden även kommer att omfatta de ryska regionerna och inte bara Moskva och Sankt Petersburg, och syftar till att hjälpa till att diversifiera den ryska ekonomin så att landet inte blir lika starkt beroende av naturtillgångarna. EBRD är den största enskilda utländska investeraren i Ryssland och Ryssland är det största landet i bankens portfölj.
En annan angelägenhet för Europeiska unionen är det arbete som banken bedriver i Jugoslavien och de före detta jugoslaviska republikerna och på Balkan. Det är av avgörande betydelse för freden och säkerheten på vår kontinent att dessa länder får stöd för att åstadkomma en ekonomisk och politisk stabilitet som gör det möjligt för dem att så småningom bli medlemmar i Europeiska unionen.
Sett till målen är EBRD en unik institution, såtillvida att syftet med dess verksamhet inte bara är att sörja för ekonomisk utveckling utan även att fullgöra den uttryckliga uppgiften att hjälpa sina stödländer att utveckla en demokratisk kultur och nödvändiga demokratiska institutioner och förfaranden. I samband med att man utvärderar bankens framgångar måste man därför ta hänsyn till i vilken utsträckning man har uppnått sina mål, såväl de ekonomiska som de demokratiska. Det är svårt att vara annat än imponerad över EBRD:s tidigare meriter.
PPE-DE-gruppen kommer att stödja Markovs betänkande i dess föreliggande form. Vi kommer att rösta mot alla inkomna ändringsförslag utom två eftersom de inte tillför någonting till betänkandet. Undantagen gäller den nyligen lanserade informationskampanjen, som vi välkomnar. Vi kommer därför att stödja ändringsförslagen 2 och 4, eftersom man i dessa välkomnar och uppmuntrar en mer öppen och tydlig inställning.
Förhoppningsvis kommer man i nästa betänkande från parlamentet om EBRD att välkomna att den välkända och aktade institutionen har varit fortsatt framgångsrik i sitt arbete. Jag önskar EBRD, dess ordförande, herr Lemierre, dess personal och kunder ett fortsatt framgångsrikt 2003 och en lyckosam framtid. Deras framgångar är livsviktiga för oss alla.

Berès (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger, herr ordförande för EBRD! Det gläder mig att parlamentet behandlar ett betänkande om EBRD för första gången i er närvaro. EBRD:s verksamhet, anseende och trovärdighet har uppenbart befästs under ert ordförandeskap. Jag vill också tacka föredraganden, eftersom han har visat hur seriöst parlamentet har tagit på granskningen av EBRD:s verksamhet. Tillsammans med föredraganden har vi undertecknat två ändringsförslag, som jag hoppas att parlamentet kan godta för att ytterligare förbättra det arbete som gjorts i utskottet för ekonomi och valutafrågor.
EBRD:s verksamhet förtjänar att välkomnas av parlamentet då banken är både en unik och föredömlig institution. Bankens grundprinciper gör den unik: principen om att bidra till övergångsprocessen, additionalitetsprincipen samt solida bankprinciper. Här finns ett föredöme som vi skulle kunna vägledas av på många andra områden. EBRD har även kapacitet att kombinera ekonomiska och politiska kriterier: det är också en mycket viktig faktor. Er bank är varken en bank inom EU:s ramar eller en filial till Världsbanken, ändå upprätthåller ni nära förbindelser med oss. EBRD har vidare en kapacitet att ta risker, att utvecklas i en instabil miljö och att finansiera nödvändiga projekt, även i krisperioder, något ni gav prov på under den ryska krisen. EBRD har slutligen kapacitet att fortlöpande främja verksamheten inom små och medelstora företag, vilket vi i parlamentet är särskilt måna om.
Jag skulle mera särskilt vilja framhålla två punkter i betänkandet av Markov. Den första punkten är att banken har särskilda band med unionen, även om EBRD inte är en av Europeiska unionens institutioner. För oss framstår det därför som viktigt att använda detta instrument för att sprida de principer och den strategi som Europeiska unionen fastställde i Lissabon och Göteborg, i syfte att fortsätta att främja sysselsättningen, socialpolitiken, miljön, innovationer och en kunskapsbaserad ekonomi för hållbar utveckling. Min andra punkt ingår i de ändringsförslag som jag hoppas kommer att godkännas av kammaren. Syftet med dem är att sysselsättningskriteriet och hänsynen till fackföreningar bör få större betydelse vid bedömning av medfinansieringsprojekt, även om jag vet att de redan har betydelse. EBRD bör inte förespråka ekonomisk liberalism och bör dessutom främja demokratiska och sociala värden - banken har inte inrättats med IMF som förebild.
Jag skulle vilja trycka på hur viktigt det är att EBRD i sin verksamhet kan ge ett bidrag till kampen mot korruption och främjandet av god praxis. Jag vill också trycka på hur viktigt det är att säga nej till att finansiera organisationer och aktörer vars resurser är av tvivelaktigt ursprung. Ni sade att det var ett sådant övervägande som fick er att upphöra med er verksamhet i Vitryssland. Som ni vet förekommer det också tvivelaktigheter på andra platser.
Jag skulle slutligen vilja ta upp EBRD:s framtid. Trots att tio av era verksamhetsländer kommer att ansluta sig till oss den 1 maj 2004 kommer övergångsperioden långt ifrån att vara fullbordad. Vi kommer fortfarande att ha stort behov av EBRD:s investeringar för att underlätta finansieringen av övergången i dessa länder, så att de kan bli fullvärdiga aktörer i Europeiska unionen.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, herr Lemierre! Får jag börja med att gratulera Markov till ett bra betänkande. EBRD har haft, och kommer att ha, en stor betydelse för utvecklingen i det forna kommunistiska Europa. För många av länderna står dörren nu öppen för ett medlemskap inom EU. Det är givetvis det bästa sättet för dem att trygga en bättre social och ekonomisk framtid. Det är emellertid fortfarande många länder som står, och kommer att stå, utanför EU:s inre marknad. Om klyftorna inte skall öka ytterligare mellan länder och folk, behövs EBRD:s insatser kanske nu mer än någonsin.
Det är inte enkelt att transformera kommunistiska planekonomier som sugit det mesta ur samhällen och människor, och införa ett marknadsekonomiskt tänkande. Vi kan i dag se på de enorma kostnaderna för det gamla DDR. Jag är särskilt glad över att Markovbetänkandet lyfter fram den fria konkurrensen och marknadens möjligheter och betonar till exempel småföretagens stora betydelse för ett välståndssamhälle.
Vi liberaler har särskilt velat poängtera att EBRD måste förstärka sina insatser i EU:s nya gränsländer, till exempel i Moldavien och Ukraina, vilket Purvis tog upp. Givetvis måste det göras även i Ryssland, där utvecklingen trots allt går åt rätt håll. Att det forna Sovjetväldet och dess invånare får en säkrare ekonomisk grund att stå på är självfallet av största intresse för oss inom EU, säkerhetspolitiskt, ekonomiskt och även rent politiskt. Det framgår av en bra artikel i dagens Financial Times där Lemierre citeras.
Vi föreslog också en ytterligare betoning på projekt som understödjer den demokratiska utvecklingen. Vad gäller Vitryssland, den kanske värsta kvarvarande resten av den gamla sovjettiden, som är utan demokrati, bör EBRD söka samarbetspartner inom icke-statliga organisationer. De mänskliga rättigheterna måste alltid garanteras. Det är därför bra att tillgångar och investeringar fryses från EBRD:s sida, när de mänskliga rättigheterna hotas. Purvis nämnde Balkan och Serbien. Också där tror jag att EBRD:s insatser är speciellt viktiga i ett läge då demokratin är mycket skakig och behöver stöd.
Jag anser vidare att det är viktigt att poängtera att EBRD sköts på ett professionellt och effektivt sätt. Därför måste man kontinuerligt se över sin organisation och undvika onödig och kostsam byråkrati. Vi från den liberala gruppen stöder ändringsförslagen 2 och 4, precis som Purvis, men också delar av ändringsförslag 5.
Jag vill avsluta med att säga att en del av ändringsförslagen handlar om kärnkraftens utveckling. Detta är, enligt min mening, en energikälla som är ren och minskar den tilltagande växthuseffekten. Den minskar riskerna för klimatförändringar om den är säker och rätt skött. Jag undrar därför vad De gröna har emot det.

Herzog (GUE/NGL).
Vi har i dag anledning att glädja oss åt visionen hos EBRD:s grundare, Jacques Attali (även om hans ledning av banken senare ifrågasattes), och François Mitterrand. Vi kan också glädja oss åt den franska och den tyska regeringens politiska överenskommelse, som var avgörande för att få projektet i hamn. I dag har vi en stor regional utvecklingsbank, och vi kan i dag lyckönska Lemierre och bankens team. I fullt samförstånd med min kollega och vän Markov skulle jag bara vilja ställa några frågor inför framtiden.
För det första: bör inte det ursprungliga politiska syftet förnyas? För OSS-länderna handlar det fortfarande om att främja övergången till en marknadsekonomi. Men i de länder som omfattas av EU:s utvidgningsprocess har övergången inletts och är i vissa fall fullbordad. Målet för dem blir nu återhämtning, utveckling och sammanhållning, för att de verkligen skall lyckas med integrationen.
För det andra uppför sig banken inte som en vanlig affärsbank. EBRD främjar små och medelstora företag, hjälper lokala banker, tar ansvar för kärnsäkerhet, tar risker, kort sagt, tjänar det allmänna intresset. Bör inte detta särdrag stärkas nu när unionen arbetar på ett finansieringssystem anpassat till den inre marknaden? Ligger det inte en risk för motsägelser i detta? Banken har visserligen fått betyget ?AAA?, men det hänger samman med det finansiella stöd vi måste garantera. Finns det inte också problem när det gäller fördelningen mellan vinstprojekt och förlustprojekt? Hur skall man slutligen befästa bankens investeringar som komplement till statliga stöd och EIB?
För det tredje: har inte EBRD en särskild roll att spela för att främja företagens och marknadsaktörernas sociala ansvar? Bankens princip om additionell finansiering är mycket bra och motiverar den att uppmuntra partnerskap mellan offentliga och privata instanser.
För det fjärde: EBRD kan verkligen bidra till en definition av god ledning av offentliga institutioner i de berörda länderna, bland annat genom att fokusera på det civila samhällets medverkan och befolkningens behov. Skulle den inte kunna börja med att utvärdera dessa faktorer i varje land och grupp av länder, och låta oss ta del av sina reflektioner i framtiden?

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman, ärade herr kommissionär, ärade herr bankordförande Lemierre, kära kolleger! Jag kan inte stämma in i föredragandens och föregående talares lovsång. Det är inte parlamentsledamöters uppgift att lovprisa bankers investeringsframgångar, utan de skall pröva om denna bank som matas med allmänna medel håller sig till de politiska regler som gäller i Europeiska unionen, nämligen till reglerna om öppenhet, till reglerna om hållbar utveckling och till reglerna om vad miljön tål. Att kräva exakt detta är vår uppgift.
Därmed kommer jag till punkterna i min kritik. Första punkten: stödet för investeringarna i BP:s pipeline för att utvinna olja i Kaspiska havet tjänar, vilket är allom bekant, inte nödvändigtvis till att få ett slut på krigstillståndet i denna region och åstadkomma fred. Tvärtom, över en miljon människor är sedan nästan över tio år tillbaka flyktingar där. Nu kan man visserligen inte förebrå Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling för detta, men den har ju själv politiska anspråk. Faktum är att detta projekt inte leder till något fredsslut, utan att det ger fortsatt näring åt konflikten i regionen. Det betyder i praktiken att Europeiska unionen visserligen i stor utsträckning drar fördel av oljeutvinningen, men för människorna på platsen blir resultatet varken den efterlängtade freden eller något välstånd. Det är heller inte klart vem som tar ansvaret i händelse av olyckor. Några utvecklingschanser för det lokala näringslivet finns det i varje fall inte.
Likaså måste öppenheten förbättras, och närmare bestämt öppenheten för folket.
Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling stöder tvivelaktiga atomprojekt i Rovno och Chmelnitzki. Vi vet att Europaparlamentet har uttalat sig mot detta, eftersom det inte tror på att dessa reaktorer kan göras säkra. Vi vet också att de endast byggs för export av billig ström till Västeuropa och inte för att lösa problemen i Ukraina. Parlamentet har därför uttalat sig mot en investering. Jag frågar härmed ordföranden hur det kommer sig att utvecklingsbanken trots detta överför 2 miljarder till Euratom för att möjliggöra dessa projekt.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr Lemierre, herr kommissionsledamot! Det första årtiondet för Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling har varit ömsom vin och ömsom vatten. Markov tecknar en mycket positiv bild i sitt betänkande, framför allt av de senaste åren, vilket i flera avseenden är förståeligt. Men tidigare, och även på senare tid - krisen i Ryssland etc. har det förekommit problem som har gjort att resultaten blivit otillfredsställande, eller i vissa fall lett till rena fiaskon, som just i fallet med den ryska krisen, en kris som berörde EBRD i likhet med många andra internationella finansiella institutioner. Problemen har förmodligen sin grund i en av de viktigaste paradoxerna som institutionaliserats i EBRD:s verksamhet, nämligen att främja marknadsekonomin genom ett instrument som inte är marknadsanpassat, det vill säga ett lån som garanteras av offentliga fonder, med möjligheten - detta sägs även i Markovs betänkande - att ta risker som andra institutioner aldrig skulle ta.
Detta leder oss till en mycket känslig punkt i EBRD:s verksamhet - och något som jag vet att institutionernas ledningar är väl medvetna om - och det är risken att finansieringen via EBRD äventyrar tillgången på privat riskkapital och utvecklingen av ett inhemskt kreditsystem i dessa länder. Detta är en svår balansgång, men jag tror att vi måste ägna denna fråga stor uppmärksamhet. Vi måste undvika att ingripandena från EBRD i slutändan hämmar den privata kreditsektorns tillväxt.
Avslutningsvis två ytterligare frågor: i framtiden måste EBRD enligt min mening allt mer flytta över uppmärksamheten från de länder som kommer att bli medlemmar av Europeiska unionen till angränsande länder. I de länderna är nämligen risken för att äventyra uppkomsten av en privat marknadsekonomin som störst. Slutligen vill jag vända mig till Europeiska unionen i dess egenskap av majoritetsägare i EBRD: vi investerar, till exempel i Ukraina, via EBRD. Det är ett lovvärt arbete, men vi ger med ena handen och tar, genom handelshinder, med den andra, något som slår hårt mot ett land som Ukraina. Det skulle vara bra om de båda händerna kunde samarbeta.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr bankordförande! Jag skulle först vilja tacka er å det hjärtligaste för ert och era medarbetares arbete. Bokslutet är imponerande. Vi är glada för att det bokslut som ni har lagt fram hos oss i dag inte ger anledning till någon kritik.
För det andra: jag delar också er syn i fråga om prioriteringar. Trots er speciella roll anser jag att det är mycket viktigt att det har varit er uppfattning att det som kommissionen lägger vikt vid också ligger till grund för ert uppdrag, liksom samarbetet med kommissionen och parlamentet. Vi kan inte överallt pytsa ut småskvättar. Vi måste ha prioriteringar för att kunna ta tillvara vårt politiska och ekonomiska ansvar i världen hos medlemsstaterna, kandidatländerna och länderna kring oss. Prioriteringarna kan inte väljas på olika sätt.
För mig är följande viktigt: att ni redan nästa gång också lämnar en rapport om följderna av er verksamhet i de länder som berörs av den, eftersom det bidrar till medvetenhet om bankens styrka om man inte enbart har ett bokslut, utan även förutser de samhällsekonomiska följderna av verksamheten.
En andra sak är viktig för mig: att ni fortsätter på den inslagna vägen och intensifierar ert arbete med att främja de små och medelstora företagen. Vi vet alla att uppskatta de små och medelstora företagens roll när det gäller att skapa och säkra utbildnings- och arbetsplatser. Vi väntar oss därför också att ni ökar detta engagemang, framför allt att ni stärker basen för det egna kapitalet i de små och medelstora företagen och hjälper till att bygga upp en infrastruktur i dessa företag. Jag skulle bara vilja påpeka att endast 10 procent av arbetskraften i Ryssland är sysselsatt inom små och medelstora företag.
Det är också viktigt för oss att ni just under en vecka då vi har talat väldigt mycket om Lissabon-processen har kvar strategin från Lissabon i bakhuvudet vid bedömningen av projekt och företag och gör denna strategi till ett kriterium.
Fortfarande behöver vi naturligtvis lägga tonvikt vid ?ansökarländer?. Utvidgningen av Europeiska unionen är ju inte avslutad i och med år 2004. Frågan om Balkan - alltså före detta Jugoslavien - är viktig för Europeiska unionen, liksom frågan om inrättandet av en livlina, och den ekonomiska utvecklingen vid Europeiska unionens gräns är en del av denna process.
Jag ber er, fortsätt på den inslagna vägen, ta vara på parlamentets förslag! Vi kommer att stödja er i detta.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! EBRD arbetar med skattemedel, därför måste öppenhet åstadkommas i fråga om dess verksamhet. Det har vi som Europaparlament försökt åstadkomma redan i den grundläggande fasen, och jag måste säga att det inte enbart har varit framgångsrika tider, utan det har också varit mycket svåra tider för verksamheten i denna bank. Även i Europaparlamentet var meningarna helt och hållet delade om huruvida vi över huvud taget skulle ha ännu en bank. I dagens diskussion måste detta också spela en roll.
Ni, herr ordförande Lemierre, har beskrivit bankens uppgift som en klassisk tjänst av allmänt intresse, som emellertid använder sig av det privata näringslivets instrument för interventioner. Det är säkert en bra beskrivning, och vi måste undersöka verksamheten med avseende på hur långt detta också förverkligas. Ni befinner er säkert i en svår situation, eftersom uppbyggnaden av ett privat näringsliv som ett resultat av framgångsrika förändringsprocesser i de stater där ni är verksamma framför allt misslyckas på grund av att vi inte har någon fullt fungerande finanssektor, varför finansieringsvillkoren för att starta och driva företag är mycket svåra. Av den anledningen välkomnar jag att ni har koncentrerat 30 procent av era medel till denna sektor. Jag ser också att er verksamhet till förmån för de små och medelstora företagen över lag är betydelsefull för en fungerande marknadsekonomi och demokratisk utveckling.
Viktigt är emellertid också att vi ser hur stabilitet kan åstadkommas i dessa länder. Hur kan vi genom investeringar möjliggöra ekonomisk tillväxt? Det är en frågeställning som även gång på gång sysselsätter oss i Europeiska unionen. Jag anser att det är särskilt viktigt att ni kan ta på er risker som andra inte kan, och att det inte finns någon motsättning mellan en riskvillighet och en hållbar, tillförlitlig verksamhet. Det visar den goda rating som banken har hos ratinginstituten. Ni har som enda multilaterala utvecklingsbank ett politiskt mandat. Ni skall bidra till social marknadsekonomi, demokrati, pluralism och rättsstatlighet. I den andan skall ni ännu starkare värna om upprätthållandet av mänskliga rättigheter och demokratins principer. Ni bör ännu kraftfullare än hittills vägra att stödja de stater och företag som använder ohederliga metoder, och där det förekommer korruption och vanskötsel. Detta bör även gälla när målen för en miljömedveten och hållbar och social utveckling försummas.
EBRD är i dag fortfarande verksam i Central- och Östeuropa. Genom sin anslutning blir dessa stater tillgängliga för många investeringsmöjligheter som inte finns för andra stater. Trots bankernas tydliga mandat bör därför den hittillsvarande arbetsfördelningen mellan EBRD, EIB och Världsbanken diskuteras, även med tanke på den geografiska fördelningen. En framgångsrik framtida förändring i de före detta OSS-republikerna bidrar nämligen inte bara till ekonomisk och politisk stabilitet där, utan påverkar även unionen och andra regioner i världen. Förändringsprocessen kräver i alla länder ytterligare gemensamma ansträngningar och finansiellt stöd, även i kandidatländerna. Den största risken för instabilitet utgår emellertid i detta sammanhang från de ekonomiskt minst utvecklade länderna. Här ser jag en ny utmaning för EBRD, herr ordförande!

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! När man läser Markovs utmärkta betänkande får man intrycket av att banken verkligen blivit en stor succé. Den har med framgång investerat i kandidatländerna och i de tidigare Sovjetrepublikerna, bland annat när det gäller kärnsäkerheten. Banken har, som ordföranden nämnde, gjort stora insatser för att förbättra kärnsäkerheten i dessa länder, vilket verkligen behövs. Dessa kärnkraftverk är ju som tickande bomber. Tänk bara på Tjernobylkatastrofen. Säkerheten är så katastrofal att det är en skam att dessa verk inte för länge sedan har stängts. Banken ansvarar för den fond som skall ombesörja stängningen av Ignalinakraftverket i Litauen. Det är ett kärnkraftverk som jag besökt flera gånger, och jag är med tanke på den usla säkerheten glad för att jag inte skall ha fler barn.
Vid toppmötet i Köpenhamn lovade Litauen att stänga Ignalina år 2009. Detta kommer att innebära stora arbetsuppgifter för banken. Man har just kommit med ett förslag till investeringspaket i syfte att få ordning på den metod man tillämpar vid lagring av kärnavfall. Den nuvarande situationen är fullständigt oacceptabel. Det råder stor oreda, vilket på lite längre sikt kan vara oerhört farligt. Jag vill därför uppmana till att man så snart som möjligt antar investeringspaketet. Framöver bör vi vara uppmärksamma på hur bankens medel kontrolleras. Jag skulle vilja uppmana bankens ordförande att lägga ut lite information på hemsidan. När det gäller bankens räkenskaper ber jag er notera att de inte granskas av någon extern revisionsfirma. Det finns uppenbarligen ingen oberoende institution som reviderar bankens verksamhet. Revisionsrätten har inte lagt fram någon rapport på åratal. Det finns en utvärderingsenhet inom banken som gör mycket bra utvärderingar, men en extern revision saknas faktiskt. Jag vill därför fråga vad kommissionen gör i syfte att kontrollera medlen, och jag vill dessutom fråga bankens ordförande om man är villig att öppna dörrarna för en extern revision.

Andria (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Lemierre, ärade kolleger! Låt mig först av allt gratulera föredraganden till hans noggranna analys av EBRD:s verksamhet. I sin verksamhet måste företagen kunna förena den lokala dimensionen med den internationella, och det kräver krediter som främjar inte bara framväxten av initiativ som är väl förankrade territoriellt, utan också en spridning till andra marknader. EBRD:s uppgift är naturligtvis att främja denna utveckling, men det blir än viktigare att främja och stödja en sådan utveckling i länder med svag industriell utveckling som har desto större behov av stöd och stimulans. Om man för att uppnå detta mål måste ta vissa risker och i vissa fall lida oförutsedda förluster, så får man av den anledningen inte avbryta initiativ och investeringar som planerats, utan göra nya erfarenheter som kan ligga till grund för en noggrannare förvaltning av krediterna och en grundligare analys av riskerna.
Genom sin förvaltning av krediter spelar denna bank dessutom en etisk roll. Institutionen har åtagit sig att investera i samtliga länder som följer demokratiska principer och som har beslutat att främja marknadsekonomin. Första gången begär banken att få se realistiska förslag av kunderna, med gällande marknadspriser; i den operativa miljö som skall finansieras får det dessutom inte föreligga intressekonflikter eller dominerande ställningar, och under alla omständigheter måste kollektivets intressen respekteras. Inom den offentliga sektorn uppmanar EBRD till största möjliga öppenhet för att garantera konkurrens och likabehandling av de olika marknadsaktörerna. Jag uppskattar och delar föredragandens ståndpunkt när han uppmanar EBRD att stödja de små lokala bankerna som, i sin tur, borde ägna sig åt att förvalta de mindre lånen.
Herr talman! Ett varningens ord i detta sammanhang: de små bankernas kreditsystem är på väg att försvinna eller omstruktureras i mycket hög grad. Detta är en oroande företeelse, eftersom ingen ekonomisk eller finansiell manöver, hur bra den än är, skulle kunna ersätta det stöd som de mindre bankerna alltid har erbjudit små och medelstora företag.
Vi måste också påpeka att de små lånen, i många medlemsstater och framför allt i utvidgningsländerna, är försumbara, och detta ökar för varje dag dessa länders finansiella uteslutning, det vill säga förekomsten av allvarliga brister när det gäller tillhandahållandet av mikrokrediter inom de ekonomiskt svagaste områdena, där vi står inför en form av diskriminering som bygger på geografiska kriterier, så kallad red-lining. EBRD, som redan har valt att verka från Albanien till Ukraina, från Kazakstan till Moldavien, har till uppgift att bidra till att dessa diskriminerade ekonomier fullständigt integreras i den internationella ekonomin.

Santos (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, herr Lemierre! Sedan dess tillkomst har EBRD utgjort ett lysande och utmärkt exempel på den solidaritet som demokratiska och utvecklade samhällen uppvisar. Denna bank uppstod förvisso till följd av Berlinmurens fall och dess huvudsakliga syfte är att bistå ekonomierna i de östeuropeiska länderna som sedan de öppnades för den internationella konkurrensen har tvingats övervinna de naturliga svårigheterna som härrör från deras embryonala utveckling. 
Även om banken inte officiellt är en av gemenskapens institutioner ger den uttryck för hela den verksamhetsfilosofi som karaktäriserar EU:s sammanhållnings- och utvecklingspolitik. Den förestående utvidgningen av unionen till att omfatta ett betydande antal länder från öst kommer att fördjupa och betona betydelsen av det ekonomiska och tekniska bistånd som banken har tillhandahållit och beviljat kandidatländerna under föranslutningsfasen. EBRD:s verksamhet får emellertid inte slås ut eller upplösas av de uppgifter som fastställts och definierats för Europeiska investeringsbanken. Vad som i stället behövs är att dessa två ekonomiska institutioner samordnas och samarbetar, samtidigt som deras autonomi och skilda ursprung respekteras, oaktat den intima ekonomiska förbindelse som de åtnjuter. Detta torde för övrigt inte vara alltför svårt mot bakgrund av att många av deras målsättningar är gemensamma, vilket också de utmärkande egenskaperna är hos de ekonomiska aktörer som dessa bistånd skall riktas till.
De rekommendationer som förekommer i detta betänkande och som syftar till att öka det ekonomiska och tekniska biståndet till små och medelstora företag, prioritera genomförandet av ekonomiska resurser inom partnerskap, särskilt i form av riskkapital, och i vilka man efterlyser ett åtagande att fortgående utbilda bankens personal för att hjälpa dem att bättre utföra sina uppgifter, är ytterst positiva aspekter. Europaparlamentet borde därför stödja de huvudsakliga slutsatser som framförts av Markov, som är ansvarig för detta initiativbetänkande. Det är också betydelsefullt att denna debatt äger rum i närvaro av ordföranden för EBRD, som dessa rekommendationer i sista hand också riktar sig till och vars förmåga bankens framgång och ledande principer i hög grad är beroende av.

Lemierre
Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort och framföra tre synpunkter. Den första är ett svar till Blak. Jag är inte bara beredd till ökad öppenhet och insyn, utan jag vill också säga att vi kontrolleras av externa revisorer och att resultaten självfallet offentliggörs. Vi nöjer oss inte med att utöva introspektion. Vi kräver externa utlåtanden, vi har egna revisorer vars yttranden offentliggörs och vår redovisning offentliggörs varje år.
Bankens administrationsråd övervakar dessutom särskilt bokföringen och för en dialog med de externa revisorerna. Jag kan dessutom tala om för er att vi har skärpt våra bestämmelser efter debatterna om ett antal privata bolag och om företagsrevisorernas roller och, enligt min mening, anammat den bästa praxis som finns på området. Vi har bland annat gjort en omsorgsfull ansvarsfördelning mellan revisorer och konsulter samt förstärkt dialogen mellan de externa revisorerna och den specialiserade kommitté i administrationsrådet som har redovisningsansvar.
Med min andra synpunkt riktar jag mig till Schroedter. De två projekt som avses i exemplen innebär mycket stora svårigheter, men har också positiva inslag. Banken har ännu inte fattat beslut om dessa projekt, men de visar ganska väl vad banken försöker tillföra: ökade effekter för befolkningen och ett beslut som från början till slut måste vara administrationsrådets beslut. Än en gång, besluten har ännu inte fattats. Jag har noterat era synpunkter. Jag skulle vilja säga att detta är en typ av investering som banken sannolikt kan göra; inom dessa projekt ryms ökad kärnsäkerhet, större effekter för befolkningen, ökad öppenhet och bekämpning av korruptionen. Jag tror att det är helt nödvändigt. Detta är för övrigt vad en offentlig åtgärd kostar och detta är vad en offentlig åtgärd - om beslutet blir positivt - bör åstadkomma.
Min tredje synpunkt är helt enkelt att jag har lyssnat till alla inlägg med stort intresse. Jag tror att era inlägg är ett perfekt uttryck för rikedomen och styrkan i bankens uppdrag, men också för riskerna med det. Flera av er talade egentligen om bankens historiska uppdrag och dess aktualitet. Min känsla är att vårt uppdrag är helt relevant i dag, att det är högst aktuellt, under förutsättning att det kan fullgöras. Era synpunkter hjälper oss att fullgöra vårt uppdrag ännu bättre. Detta för mig in på en mycket viktig punkt för oss, nämligen dialogen med samtliga regeringar och myndigheter i regionen.
Vi har en dialog på hög nivå i varje stat i denna region. En fråga som framstår som särskilt brännande är tillämpningen av rättsprincipen, och det handlar (lyckligtvis) mer om tillämpningen i praktiken än juridiska normer. Att förbättra rättsväsendet och dess funktion i alla regionens länder är fortfarande en absolut avgörande fråga. Med anledning av detta vill jag upprepa ett antal av EBRD:s övertygelser, som har formats av tio års erfarenhet: en marknadsekonomi fungerar inte utan demokrati; en marknadsekonomi fungerar inte utan social sammanhållning; det finns ingen social sammanhållning utan ett starkt civilt samhälle och det finns inget starkt civilt samhälle utan öppenhet och utan en kamp mot korruptionen. Dessa budskap utvecklar vi självklart regelbundet på det politiska planet, när vi skall bedöma situationen i de olika staterna med hänsyn till artikel 1 i institutionens mandat, men också i den dialog vi för.
Jag skulle således vilja vända mig till Markov och alla er andra och varmt tacka er för era synpunkter, på mina egna och på EBRD:s vägnar. De kommer att uppmuntra oss att fullgöra vårt uppdrag med ännu större beslutsamhet och att komma tillbaka om två år för att redogöra för vår utveckling inför Markov och utskottet för ekonomi och valutafrågor.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag tar mer tid i anspråk, men min fråga besvarades inte. Har Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling överfört 2 miljarder till Euratom, ja eller nej? Ett ja eller ett nej räcker för mig som svar.

Lemierre
Nej.

Talmannen.
Svaret är nej.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0448/2002) av Hugues Martin för fiskeriutskottet om vattenbruket i Europeiska unionen: nuläget och framtid (2002/2058(INI)).

Martin, Hugues (PPE-DE)
Herr talman! Alla förstår säkert att jag vill inleda denna debatt med att beklaga och uttrycka min stora medkänsla och solidaritet med de fiskare och fiskodlare längs Atlantkusten som jag träffar dagligen - år 2003 har verkligen börjat illavarslande. Jag vill uppehålla mig en stund vid vattenbrukets ökade betydelse. Under de senaste tio åren har vattenbruket utvecklats blixtsnabbt i världen och i Europeiska gemenskapen, och har därmed blivit en stark tillväxtsektor inom världens livsmedelsproduktion.
Vattenbruket i unionen står för nästan 30 procent av det totala produktionsvärdet inom fisket, nästan 3 miljarder euro per år samt 60 000 arbetstillfällen. Vattenbruket har många fördelar, men jag vill uppehålla mig vid de tre viktigaste. Vattenbruket ger ett inte obetydligt bidrag till fiskförsörjningen utan att öka trycket på bestånden i havet. Sektorn är en källa till arbetstillfällen i regioner där alternativen är få och den kommer slutligen - det är jag övertygad om - att kunna medverka till att den naturliga resursen bibehålls, eftersom man bevarar vildfiskbestånd.
Det betänkande jag fick i uppdrag att utarbeta, och som jag har äran att lägga fram i kammaren i dag, koncentreras på vad som för mig är den viktigaste aspekten på vattenbruk: hållbar utveckling. I många fall anses vissa former av vattenbruk förorena eller försämra livsmiljön. Detta stämmer allt mindre, eftersom producenterna följer EU:s stundtals mycket hårda bestämmelser.
Denna sektor blir tvärtom särskilt och tyvärr alltför ofta direkt drabbad av föroreningar utifrån: nitrat från sötvatten, tankrengöring, olja, kemiska produkter, giftalger från havsvatten. De som arbetar i branschen får därför alltför ofta stå maktlösa inför tragedier som Prestige. Därför har jag inriktat mitt betänkande på hållbar utveckling inom fyra områden: miljö, sociala frågor, ekonomi och styrelseformer. Jag skall inte vidareutveckla dessa punkter, som alla känner till.
Jag skulle i stället vilja framhålla en viktig del av vattenbruket, nämligen forskning. Forskningen ger oss möjlighet att uppnå en odiskutabel produktkvalitet för konsumenterna, att sälja nya fiskar på marknaden, att finna innovativa verksamhetsformer, såsom odlingar ute till havs, men också - och varför inte, som jag har föreslagit - att bevara och utveckla vildbestånd, framför allt vildfiskbestånd, för att inplantera arter på nytt, något som i vissa fall skulle kunna göra det möjligt att bevara resursen. Utopiskt? Det återstår att se!
Jag skall inte uppehålla mig längre vid mitt betänkande, som till min stora glädje antogs enhälligt i fiskeriutskottet. Jag föredrar att ta detta tillfälle i akt att än en gång uttrycka min medkänsla med de fiskodlare och fiskare som drabbades så hårt av Prestiges haveri, vilket tydligt visar deras sårbarhet. Det är inte de som förorenar, det är de som drabbas av föroreningar. Denna katastrof, som till en början smutsade ner Galiciens kuster, har också drabbat den franska Atlantkusten, bland annat Arcachonbäckenet, ett förnämligt ostronområde. Bakom vattenbruken finns män som har arbetat oupphörligt för att framställa kvalitetsprodukter. De riskerar nu att få se alla sina ansträngningar, och till och med sina liv, omintetgöras. Prestige-affären har således försatt en hel yrkeskårs medlemmar och deras familjer i moralisk och ekonomisk nöd, för en obestämd framtid. Det är oacceptabelt att ostronodlarna än en gång skall falla offer för bristen på sjösäkerhet och oljeutsläppen längs våra kuster.
I det här sammanhanget skulle jag vilja gratulera kommissionen, som tidigare föreslog en början till nödvändiga åtgärder i form av Erika I- och Erika II-paketen, och samtidigt vända mig direkt till talmannen och beklaga att vissa åtgärder har skjutits upp och att andra inte har godtagits under påtryckningar från ett begränsat antal medlemsstater, som är bättre på att sätta sig emot ekonomiska småsaker än att ägna sig åt det väsentliga: planetens överlevnad. Vad kan man göra på kort sikt? Det finns redan medel inom ramen för FFU:s programplanering och en rad åtgärder kan vidtas - kommissionären har gett mig svar om detta.
Jag vill slutligen framhålla hur viktigt det är att bekämpa bekvämlighetsflaggningen och hur nödvändigt det är att inrätta en europeisk kustbevakning. Även om det är svårt att skapa en sådan på kort sikt skulle en fördel med en europeisk kustbevakning vara att kontrollerna effektiviserades och därmed att säkerheten till havs förbättrades. Prestige får mig faktiskt inte att glömma att det finns skurkar ute på havet som dagligen förorenar våra hav genom en brottslig handling som alltför sällan bestraffas: tankrengöring.
Jag uppmanar med kraft det grekiska ordförandeskapet att sätta sjösäkerhet och katastrofåtgärder högt upp på sin dagordning. Detta betänkande kommer att antas under sorgliga omständigheter, men vi får ändå se beslutsamt på denna framtidssektor. Det är viktigt att kommissionen genomför det som förordas i mitt betänkande, bland annat på området forskning och innovationer. Konsumenterna och hela branschen kommer att vinna på det.

Solbes Mira
Herr talman! Kommissionen gläder sig åt detta betänkande från parlamentet i vilket man på ett korrekt sätt identifierar de utmaningar vårt vattenbruk står inför just nu. De ligger i linje med de riktlinjer kommissionen införde i sitt meddelande om en strategi för en hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket som antogs i september förra året.
Kommissionen tackar för det första för det stöd parlamentet givit ett antal nya åtgärder som kommissionen föreslår i strategin. Jag tänker särskilt på de initiativ som planeras i översynen av lagstiftningen om livsmedelssäkerhet och hälsorisker, miljö- och djurskydd, utveckling av nya uppfödningstekniker och högkvalitativa arter, förbättrad styrning och organisation av industrin samt den allmänna utvecklingen av vattenbruket.
Parlamentets betänkande - Martin hänvisade just till denna punkt, såväl som kommissionens förslag - framhäver tydligt den vikt man bör fästa vid forskningen. Vi hoppas att parlamentet stöder en ökad resurstilldelning till forskningen om vattenbruk när det fattar nya beslut om budgetanslag till ramprogrammen.
När det handlar om den oro som uttrycks i punkterna 10 och 14 i resolutionen över den möjliga påverkan av genetiskt modifierade fiskar och triploida och tetraploida ostron, gläder det mig att kunna informera parlamentet om att kommissionen nyligen avslutat urvalsprocessen för en studie om genteknik tillämpad i vattenbruk som innefattar dessa aspekter.
Kommissionen kan bekräfta att den i sina framtida initiativ kommer att beakta den ekonomiska vikten för de företag som ägnar sig åt vattenbruk, inklusive de minsta, och behovet av att skydda de traditionella fiskemetoderna, på det sätt som begärs i resolutionen.
Vi tar till oss parlamentets förslag om att ändra förordningen om finansieringsinstitutet, FFU - som figurerar i punkt 7 - och i vilket parlamentet betonar att sektorn behöver - och inom en snar framtid kommer att behöva - offentligt ekonomiskt stöd.
Kommissionen observerar att några av ändringsförslagen inte finns med i kommissionens strategi, och att de måste genomgå en detaljerad analys. Dessutom anser kommissionen, och många medlemsstater, att vattenbruk är en ny verksamhet som kan och måste vara självständig och ekonomiskt livskraftig. Åtgärder för att finansiera dess driftskostnader skulle inte ligga i linje med den tankegången och vi skulle utsättas för stark kritik i Världshandelsorganisationen.
Vi noterar också parlamentets begäran om att vi skall genomföra en studie om möjligheten att skydda vildfiskbeståndets föda, och om att den vetenskapliga kommittén för djurskydd skall utarbeta en rapport om fiskens hälsa i fiskodlingarna. När det gäller dessa har kommissionen redan begärt ett utlåtande av kommittén om slakt och transport av odlad fisk.
Kommissionen håller också på att anta initiativ inom ramen för den gällande lagstiftningen för att lösa de problem som påverkar marknaden för vissa arter, vilket för närvarande är fallet med guldbraxen och havsabborre. Kommissionens tjänsteenheter träffade branschen i december 2002. Vid det mötet kunde vi definiera vissa åtgärder för de kommande månaderna, som det tillfälliga upphävandet av offentligt stöd för att skapa ny produktionskapacitet, lanseringen av en marknadsstudie om havsabborre och guldbraxen eller försöket att organisera en internationell säljfrämjande kampanj.
Vi anser att begäran i punkt 15 inte ger upphov till ytterligare lagstiftningsinitiativ. Problemen med utvecklingen av tekniker för fysikalisk kemi och biologi för mätning av gifter i skaldjur är väl kända. Det är också erkännandet av att försäljning av vaccinationer i medlemsstaterna är tillåtet, som några av punkterna i meddelandet handlar om. Vi antecknar parlamentets begäran om detta.
Punkterna 20 och 29 handlar i grunden om medlemsstaterna och parlamentet, och kommissionen håller med.
Ett förslag som kommissionen inte kan stödja är det som handlar om att skapa ett instrument i syfte att stödja sektorn att hantera mänskliga katastrofer och naturkatastrofer, som tas upp i punkt 28. FFU kan bevilja ett tillfälligt upphörande av verksamheter och andra ekonomiska ersättningar, och när det uppkommer mycket stora olyckor - som fallet med Prestige - kan och bör de europeiska institutionernas ad hoc-reaktion vara snabb. Den förordning som syftar till att kompensera de spanska fiske-, skaldjurs- och vattenbrukssektorer som drabbats av bränsleutsläppen från tankbåten Prestige antogs den 20 december, precis månaden efter det att fartyget sjönk.
Kommissionen delar parlamentets förslag om att yrkesorganisationerna borde göra mer för att förbättra sin bild utåt genom informationsinsatser. Dock anser vi att det snarare handlar om en uppgift för yrkesmännen, kanske med stöd av någon form av redan befintligt offentligt stöd, utan direkt inblandning av kommissionen, vilket man begär i punkt 35.
Avslutningsvis har kommissionen noterat punkterna 27 och 32 i resolutionen om erkännandet av producentorganisationer och garantin att samma normer skall gälla för europeiska produkter och tillverkare och för tredje länder. I framtiden kommer det att vara nödvändigt att analysera dessa aspekter mer i detalj.

McKenna (Verts/ALE)
Herr talman! Detta betänkande innehåller en rad motsägelser. Å ena sidan har det vissa goda sidor, i den mån att det tar upp hela frågan om vattenbruk och hållbar utveckling och i synnerhet dess inverkan på miljön. Betänkandet är positivt även såtillvida att det beaktar den mycket viktiga frågan om djurs välbefinnande och frågan om trängsel i fiskodlingar samt efterlyser någon form av norm för populationstätheten i dessa sammanhang. 
I andra delar av betänkandet kritiserar man emellertid de miljö- och hälsokrav och de krav på livsmedelssäkerhet som gäller inom EU. Detta kan tolkas som att man prioriterar näringslivets intressen, vilket vore ett farligt prejudikat med tanke på att miljö- och hälsokraven och kraven på livsmedelssäkerhet borde ges företräde framför näringslivets intressen.
Dessutom ifrågasätts försiktighetsprincipen mot bakgrund av att denna princip förefaller att försvåra satsningar på vattenbruk. Försiktighetsprincipen är något som vi måste hålla fast vid inom Europeiska unionen och denna princip måste respekteras utan undantag. Om saker och ting försvåras på grund av detta beror det på att man iakttar försiktighet, och det är just på detta sätt vi skall behandla vattenbruket.
En annan aspekt som kan ifrågasättas i betänkandet är det faktum att man vill att kommissionen skall stödja vattenbruket aktivt. Jag anser inte att det är ett bra förslag. Det finns många problem förknippade med vattenbruk och det verkar som om många inom vattenbruksnäringen anser att man kommer att lyckas lösa problemen med vilda bestånd och även de problem som har att göra med havsfiske och minskningen av de vilda bestånden. Men så kommer inte att ske. Vattenbruket ger upphov till många problem. Genetiskt modifierade organismer är en fråga som redan har berörts. Att föra in genetiskt modifierad fisk i vattenbruket är extremt riskabelt och bör därför undvikas.
Vi måste dessutom ta itu med användningen av industriellt fiske för att förse vattenbruket med foder. Om denna näringsgren fortsätter att växa i nuvarande takt är det ganska uppenbart att resurstillgången från det industriella fisket snart inte kommer att räcka till. Oavsett om vi tycker om det eller inte är det så framtiden ser ut, och dessutom är vattenbruk en ytterligt farlig näringsgren sett till dess miljöpåverkan.
Angående förtroendet hos konsumenterna vill jag avslutningsvis säga att jag aktar mig för den åsikt som förs fram i betänkandet att kommissionen bör sträva efter att stärka konsumenternas förtroende för vattenbruket. Vattenbrukets produkter talar för sig själva och det är istället de vilda fiskbestånden som vi borde ta upp i det här sammanhanget.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! För var dag som går blir erkännandet av vattenbrukets betydelse större, såväl i gemenskapens fiskesektor som i världen. Vattenbruket är ett mycket betydande komplement i fiskeutvinningsindustrin, även om ingen heller tvivlar på att nya problem dyker upp, som dimension, marknad, miljö, hälsa etc., som man måste känna till och tackla på gemenskapsnivå.
Därför är det så lyckat att vårt fiskeriutskott utarbetat ett initiativbetänkande om ett så viktigt och känsligt område. Lyckat av två anledningar på grund av att föredraganden, Martin, utsågs att utarbeta det. Han har med sitt arbete, sitt stora intresse och sin noggrannhet lyckats lägga fram ett betänkande som fått stort stöd i vårt utskott och som också kommer att få det i kammaren. Det handlar om ett omfattande betänkande som tar upp hela den europeiska problematiken med den breda och varierande vattenbrukssektorn. Därför vill jag här offentligt gratulera Martin.
Jag anser att vi från och med nu i Europeiska unionen och naturligtvis i detta parlament kommer att ha ett utmärkt referensbetänkande för att behandla den breda och komplexa problematik som vattenbruket utgör. Därför kommer det att finnas ett före och ett efter detta betänkande.
Såväl betänkandet som den utfrågning som hölls tidigare med sektorn belyser väl de specifika problemen och redogör tydligt för den aktuella situationen och framtidsperspektiven. Vid sidan av detta måste vi också arbeta för att, vilket nämns i betänkandet, Erika och Prestige skall vara mardrömmar från dåtiden, så att det viktigaste i framtiden skall vara skyddet av miljön och de marina ekosystemen i känsliga europeiska fiskevatten, där fisk och skaldjur produceras, att ekosystemen bevaras och att man ger arbete åt tusentals familjer, vilket i sin tur leder till arbeten i kringverksamheter, som är alternativ och komplement till den traditionella fiskehanteringen. 
Låt oss således fortsätta på den väg som vår kollega Martins betänkande leder oss in på, så att fiskodlingarna i Europeiska unionen går åt de håll de bör gå.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera Martin till hans initiativbetänkande, kvaliteten på hans arbete, för att han lyckats nå enhällighet i fiskeriutskottet och också för kvaliteten på den utfrågning som han anordnade. Jag vill särskilt tacka för den snabbhet med vilken han införlivat begäran om ett ad hoc-instrument i detta betänkande vid ekologiska katastrofer - naturliga eller ej -, som den vi nu genomlever i Galicien, efter olyckan med Prestige, som särskilt drabbat vattenbrukssektorn.
Ledamöter! Vattenbruket är en växande sektor i gemenskapsfisket och därför handlar diskussionen om stora utmaningar och osäkerheter. Det behövs gemenskapsstöd för att nå bra produktioner, uppnå innovation, göra företagen mer konkurrenskraftiga, integrera dem i en harmonisk utveckling med miljön och främja dem inför konsumenterna, samt för att skapa arbetstillfällen i de mest behövande områdena.
Gemenskapen måste ge en impuls att ursprungsmärka vattenbruksprodukter av kvalitet kopplade till särskilda områden. Ett särskilt avsnitt när det gäller att främja denna kvalitet borde införlivas i FFU-förordningen.
Vid några besök som fiskeriutskottet gjort i bland annat Skottland och Andalusien har vi på plats lärt känna de problem och den potential sektorn har, de svårigheter tillverkarna av skotsk eller irländsk lax möter, till exempel den savoir faire som störtillverkarna i Granada har, eller erfarenheten av odling av guldbraxen och havsabborre som pågår i gamla romerska saltanläggningar i Cadiz-provinsen. Vi har fått kunskap om deras marknadsproblem och anser därför att gemenskapen, bland sina prioriteringar, bör inkludera att finna nya högkvalitativa arter, inkludera dem bland preferensarterna, och utveckla gemenskapsforskningen, utbyta nya metoder för dessa arter och deras odlingsmetoder.
Den socialdemokratiska gruppen skulle vilja ha ett direktiv som kan reglera det ekologiska vattenbruket, som beaktar nyckelfaktorer för detta slag av odling, som till exempel traditionella tekniker, miljöfaktorer, temperaturer och vattentillgång. Man borde använda speciella medel för att stötta den ekologiska produktionen och sprida och saluföra produkterna.
Vi ber också att kommissionen skall beakta att odling av vissa arter, som piggvar, inte uppvisar problem med mättade marknader eftersom det är en ny odlingsart som nu börjar utvecklas. Därför anser vi att kommissionen bör bibehålla stödet till att skapa nya odlingsanläggningar för detta slag av arter i förordningen om FFU-medlen. Kommissionen har stöttat utvecklingen av nya odlingsanläggningar för piggvar, men vi tycker att det är otillräckligt på grund av den stora ökningen av efterfrågan och industrins relativa ökning.
Vattenbruket är en fiskesektor med stora möjligheter. För att den skall öka under ordnade former krävs gemenskapsstöd.

Vermeer (ELDR).
Allra först vill jag gratulera Martin till det goda resultatet. Problemen och utmaningarna i samband med vattenbruk har förts fram väl i hans betänkande. Man märker också att han gjort egna undersökningar och besökt platsen där verksamheten äger rum. Jag har dock ett par anmärkningar. Ett av de viktigaste problemen med vattenbruket är dess dåliga framtoning till följd av bristande kunskaper. Denna brist på kunskap kan vi bara få bort om vi själva har tillgång till tydliga forskningsuppgifter. Därför måste Europeiska unionen ge utrymme för forskning. Tydlighet kommer att leda till en bättre framtoning och därmed kan sektorn lösa ett stort problem. Sektorn måste ta sig an det genom kommunikation.
När det gäller det finansiella så är Europa allvarligt bekymrat över sektorns ekonomiska livskraft. Om vi vill ge den livskraften möjligheter på lång sikt får vi inte göra sektorn bidragsberoende. Självhjälp är bättre. Min utgångspunkt är att låta marknaden gå sin egen väg, sätta igång den och skynda på den och sedan måste sektorn klara sig själv. För övrigt vill vi hantera ramarna på ett ansvarsfullt sätt, alltså måste vi själva ställa upp ramar och villkor. Marknaden måste ledas i goda banor. Reglerna skall vara enkla, tydliga och rättvisa. Genom att ta bort regelhindren blir marknaden jämnare, öppnare och alltså effektivare. Härigenom får producenterna bättre möjligheter till konkurrensmässigt prissatta produkter och det kommer även den europeiska konsumenten att tjäna på.
Dessutom har konsumenten fördel av livsmedelssäkerhet och öppenhet, vilket är mycket viktigt. Livsmedelssäkerheten måste alltid kunna garanteras. I det avseendet måste vi dock vara rationella och inte ställa några absurda krav. Om något är bra till 100 procent så behöver det inte vara bra till 150 procent. Låt oss stå med båda fötterna på jorden. Om vi ställer överdrivna krav så leder det till att små företag får packa in och inte kan överleva. Jag yrkar alltså på enkla regler. Å ena sidan tydliga och genomförbara och å den andra sidan möjliga att kontrollera och att upprätthålla. Liberalerna kommer att rösta för betänkandet. Jag tycker att vattenbruket på ett positivt sätt bidrar till att göra de naturliga fiskbestånden mer hållbara.

Figueiredo (GUE/NGL).
 Herr talman! I detta betänkande framförs en positiv inställning till vattenbruk, som vi stöder, eftersom vi anser att vattenbruket alltid endast kommer att utgöra ett komplement till fiskesektorn och inte en ersättning för den. Det här betänkandet inordnar vattenbruket inom ramen för hållbar utveckling och försiktighetsprincipen, vilket i synnerhet kräver att man tar fullständig hänsyn till miljöfrågor och att man tar avstånd till produktion av genetiskt modifierad fisk.
Vi samtycker till föredragandens argument för att bevara stöd inom FFU och för ett deltagande av de i huvudsak berörda parterna, för att främja behovet av forskning och etablera ett ekonomiskt redskap för att ge stöd vid eventuella krislägen inom sektorn, såsom naturkatastrofer. Vi vill emellertid fästa uppmärksamheten vid särskilda aspekter och speciella behov som måste tas med i beräkningen för denna verksamhet. Vattenbruk bör inte jämföras med någon annan näringsgren än jordbruk och boskapsuppfödning, med hänsyn till att vattenbruket har direkt inverkan på arters utveckling och på miljön, särskilt kustlinjer och alternativa markanvändningar.
Vidare kan möjligheter att intensifiera och vertikalisera produktionen utgöra en allvarlig risk för människors och djurs hälsa, vilket bör övervakas för att förhindra en form av ?galna ko-sjukan? för fiskar. Härav behovet av ökat stöd till forskning inom den här verksamheten, för användningen av produktionsmetoder, hygien- och säkerhetsstandarder, genom att göra tillämpningen av försiktighetsprincipen till en prioritet, och för att minska påverkan på miljön, med särskilt stöd till små och medelstora företag.
Slutligen vill jag upplysa er om att vår grupp stöder både det här betänkandet om europeiskt vattenbruk av Martin, som jag gratulerar, och betänkandet av Miguélez Ramos, som jag också gratulerar, om fisket i internationella vatten, vilket vi kommer att diskutera här i dag.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Katastrofen på Prestige påminner oss om att vattenbruk, som varje annan industriverksamhet som eventuellt kan förorena, också kan drabbas mycket allvarligt som i fallet med de galiciska fiskodlingarna.
Vattenbruket är en framtidsverksamhet, inte bara när det gäller att fortsätta att erbjuda högkvalitativa produkter på marknaderna, utan det är också mycket användbart för utplantering i överexploaterade fiskevatten, vilket är en outforskad dimension i havet. Det är nödvändigt med mer stöd till forskning, till utveckling av nya ej transgena produkter, och man måste också stärka det direkta samarbetet med lokala och regionala myndigheter för att gynna fiskodlingar, särskilt i de områden som drabbats värst av de stora omstruktureringar som gjorts på grund av att fiskeavtal inte slutits, eller av effekterna av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.
Slutligen ber jag kommissionen att den inte skall glömma de traditionella verksamheterna som vattenbruk i flodmynningar och dessas förhållande till i många fall skyddade naturområden.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! I en tid då kommissionen förefaller koncentrera sig på att införa en gemensam fiskeripolitik som är inriktad på vissa medlemsstaters kortsiktiga intressen snarare än fiskarnas intressen, är det betryggande att kunna konstatera att man trots allt har lyckats med något.
Jag håller i stort sett med om det tillvägagångssätt som anammas i kommissionens meddelande om vattenbrukets framtid. Låt mig emellertid redan inledningsvis säga att vattenbruket måste integreras helt och fullt i den gemensamma fiskeripolitiken. Det måste utgöra ett komplement till andra typer av fiske. Under inga omständigheter får det betraktas som en ersättning för andra typer av fiske. Vattenbruk är totalt sett en av de snabbast växande livsmedelssektorerna. Som exempel kan nämnas att den irländska vattenbrukssektorn nu svarar för över 30 procent av den totala fiskproduktionen, vilket även återspeglar den globala utvecklingen. Vattenbruk har en avsevärd potential att skapa ytterligare tillväxt i form av välbehövliga arbetstillfällen och ökad ekonomisk aktivitet, framför allt i kustsamhällen där andra typer av arbeten är svåra att finna. Som en följd av den världsomfattande efterfrågan på fisk och skaldjur, blir vattenbruket en allt viktigare leverantör av råvaror till fiskförädlingsindustrin med ett betydande mervärde och exportmöjligheter. Det råder inga tvivel om att all framtida utveckling inom branschen måste ske på hållbar basis. Industrin runt om i Europeiska unionen måste ge högsta prioritet åt att uppnå bästa praxis i enlighet med stränga miljöriktlinjer och höga krav på kvalitetssäkring, såsom för närvarande är fallet på Irland.
Vidare måste man inom sektorn uppnå resultat i fråga om bästa praxis på området livsmedelssäkerhet, och på den punkten är jag inte av samma mening som min irländske kollega McKenna. Vattenbruk är inte farligt. Den dumpning av utländsk fisk, framför allt lax, som bedrivs av producenter utanför EU har tidigare medfört allvarliga nackdelar för gemenskapens producenter och gör så än i dag. Jag skulle därför vilja be kommissionen att närmare granska den del i de föreslagna åtgärderna som handlar om statsstöd, innan man presenterar de formella förslagen. Vad gäller eutrofiering noterar jag kommissionens försiktiga inställning till ett jordbruksdirektiv om vattenförorening. Vattenbruk och jordbruk är två helt olika sektorer som måste behandlas var för sig. Därför vill jag göra gällande att det krävs ett särskilt direktiv om all eventuell vattenförorening inom vattenbruket. Jag lyckönskar er, herr Martin, till ett utmärkt betänkande om denna viktiga fråga och jag hoppas att det enhälliga stödet i fiskeriutskottet kommer att upprepas i kammaren i dag.

Butel (EDD).
Herr talman! Jag vill först gratulera Hugues Martin till detta utmärkta betänkande, som har utarbetats i samarbete med branschen. I en tid när prognoserna pekar på en starkt ökande efterfrågan på fisk och när en förnuftig hushållning med fiskbestånden måste vara ett mål, har vattenbruket verkligen en kompletterande funktion att fylla för att förse marknaden med fisk. Samtidigt, vilket föredraganden understryker, krävs det ett antal försiktighetsåtgärder för att utveckla sektorn.
Med hänsyn till tidigare erfarenheter vill vi framföra nödvändigheten av ett förstärkt forskningsarbete, eftersom det är otänkbart att denna utveckling skulle grundas på odlingsmetoder som har visat sina begränsningar. Forskningen måste därför förses med tillräckliga medel, så att den kan ge svar på viktiga frågor som rör miljöpåverkan, minskad användning av fiskmjöl i foder, utveckling av arter som kräver mindre kött, sjukdomsbekämpning, genetiska risker för naturliga populationer till följd av att fiskar tar sig ut från vattenbruken samt utveckling av nya produkter.
Jag vill också ge mitt stöd till föredraganden när det gäller vägran att föra in genetiskt modifierade fiskar i Europeiska unionen. Odlade produkter och fiskar som fångas skiljer sig åt. De måste därför identifieras så att konsumenterna får frihet att välja. Men vattenbruken får endast byggas ut under förutsättning att de fungerar som ett komplement till den traditionella produktionen som, det får vi inte glömma, aktivt bidrar till den ekonomiska aktiviteten i våra kustregioner.

Souchet (NI).
Herr talman! Detta är ett bra, gediget och väl utarbetat betänkande om en viktig sektor, där vi har ett stort underskott - vi importerar mer än hälften av den fisk vi konsumerar - där spårbarheten garanteras bäst med en inhemsk produktion och där vattenbruket kan skapa nödvändiga kompletterande arbetstillfällen i våra kustregioner, eftersom resursen är begränsad.
Föredraganden gör rätt i att kritisera det faktum att vattenbruket inte nämns i grönboken, och att framhålla bristerna i kommissionens meddelande från september 2002. Det som i första hand kännetecknar vattenbrukssektorn är att man måste göra stora och varaktiga satsningar på forskning. Dessa satsningar står oftast inte i proportion till finansieringsmöjligheterna i unga familjeföretag som har ett litet eget kapital och som måste verka i en sektor präglad av intensiv konkurrens och instabila priser. Ett exempel är det franska företag som ligger bakom den europeiska piggvarsproduktionen. Företagets ledare Michel Adrien från Vendée fick under tio år investera 2,5 miljoner franc i ren forskning för att lära sig tekniken med att reproducera piggvar i fångenskap.
Skall företagen ensamma stå för sådana stora, kostsamma forskningsprogram, som både tekniskt och kommersiellt sett är mycket osäkra och som rör grundläggande biologiska frågor? Det anser inte jag. Jag anser tvärtom att denna typ av forskning till stor del måste bedrivas med hjälp av allmänna medel, precis som när det gäller den fortlöpande moderniseringen av de småskaliga fiskeföretagens arbetsinstrument, det vill säga fartygen. I dessa fall är det uppenbart att det offentliga stödet inte kan likställas med en snedvridning av konkurrensen.
På tal om forskning tänker jag särskilt på forskningen om nya vacciner som kan undanröja riskerna med användning av antibiotika. Detta är en central fråga för framtiden och sektorns anseende. Man bör således införa kraftfulla incitament på nationell nivå och på gemenskapsnivå. Jag stöder också idén om att FFU:s bestämmelser bör ändras, och jag skulle i det sammanhanget vilja påpeka att också EUGFJ:s regler bör ändras, för att möjliggöra stöd till unga människor som vill etablera sig i branschen, överlåtelse av anläggningar samt konsumentinformation.
Jag delar föredragandens oro för risken med genetiskt modifierad fisk. Det är uppenbart att denna metod måste vara totalförbjuden, både vid produktion inom Europeiska unionen och vid import av fisk. Slutligen, herr talman, måste vi vara ytterst vaksamma på vissa tredje länders illojala konkurrensmetoder - dumping bör vara absolut förbjuden på en flyktig marknad i utveckling. Importerade vattenbruksprodukter som inte uppfyller de normer som Europeiska unionens producenter måste rätta sig efter bör vara absolut förbjudna, och efterlevnaden av detta förbud bör kontrolleras på lämpligt sätt.

Langenhagen (PPE-DE).
Herr talman! Först önskar jag er alla här i parlamentet ett gott nytt år!
För det andra, herr kommissionär, fann jag de konstruktiva påpekanden som ni nyss gjorde beträffande olika studier, förfaranden och tillvägagångssätt mycket tilltalande. Det finns alltså trots allt positiva rörelser inom fiskerisektorn. Sedan 30 år tillbaka vill det inte lyckas för oss att verkligen stävja överfisket. Efterfrågan, den lokala arbetssituationen, sektorsintressen, vetenskapliga bevis och nationella intressen har visat sig oförenliga. Därför blev ju också den planerade reformen av gemenskapens fiskeripolitik tämligen begränsad.
Bestånden fortsätter att minska. Därför erbjuder en på hållbarhet baserad fiskodling det enda förnuftiga framtidsperspektiv som jag för närvarande ser. Jag skulle vilja tacka Hugues Martin. Hans initiativbetänkande om vattenbruket är ett särskilt gott exempel på det aktiva tillvägagångssätt som medlemmarna i fiskeriutskottet visar när problem måste lösas. Motsvarande meddelande från kommissionen understryker hur parlamentet verkligen kan ta upp viktiga ämnen. Vattenbruk är utan tvivel rätt alternativ till framtidslöst överfiske. Det har, som vi har hört, utvecklats utomordentligt väl under de gångna åren och erbjuder även i Europeiska unionen talrika arbetsplatser. Det har blivit ett viktigt ekonomiskt område för kustregionerna med ytterligare potential som det gäller att uttömma.
Men det är inget universalmedel. Det lönar sig att titta närmare på detta. Fiskodlingen för liknande problem med sig som den intensiva djurhållningen på land. Avfall, parasiter, kemikalier, foder: det är bara några nyckelord. Och bara ett exempel: det totala årliga avfallet från de skotska laxodlingarna motsvarar avfallet från en storstad.
Jag välkomnar i hög grad den verksamhet och den framgång som vattenbruket för med sig. Men jag förespråkar en förnuftig, kvalitativt högtstående och hållbar fiskodling. Inriktningen mot kvantitet till lägsta möjliga priser leder bara till en felaktig miljömässig och ekonomisk utveckling. Då vore det mer meningsfullt att satsa på kvalitet - och jag påstår även på en mångfald av fiskarter, som var och en behöver bli uppmärksammad på sitt sätt, och det kan naturligtvis också bli dyrt. Att handla enligt den klassiska devisen ?snabbt vunnet - lätt förgånget? hjälper ingen, varken kusterna eller konsumenterna.

Kindermann (PSE).
Herr talman! En mycket viktig del av den gemensamma fiskeripolitiken är kommissionens meddelande om fiskeripolitiken från september 2002. Jag välkomnar därför fiskeriutskottets initiativ att med hjälp av ett initiativbetänkande ingående belysa vattenbruket i Europeiska unionen. Den ökande betydelsen hos denna gren inom fiskerinäringen är inte enbart resultatet av dess stadiga tillväxt de senaste åren, utan det kan också ses som ett äkta alternativ till den över hela världen minskande tillgången på havslevande djur som används till människoföda. För det andra påverkas arbetsmarknaden positivt och - vilket absolut måste framhållas - detta inte enbart i kustregionerna.
Ett flertal arbetsplatser är direkt eller indirekt knutna till vattenbruket, för det första i primärproduktionen, men även på många andra områden. För mig har forskningen på detta område en särskild betydelse. Här bör de ekonomiska medlen i varje fall höjas för att ännu bättre rekommendationer skall kunna ges. Det finns fortfarande en mängd olösta problem på vattenbrukets område. Jag nämner bara några, till exempel användning av läkemedel, minimering av miljöpåverkan, produktens säkerhet som livsmedel, förbättrade produktionsanläggningar som också motsvarar högre krav i fråga om djurskyddet och inte minst skydd för vilda arter mot genmanipulerade fiskarter.
Avslutningsvis skulle jag innerligt vilja tacka föredraganden, Martin, för att han har undersökt detta problemområde så grundligt. Vi kommer även i framtiden att ha anledning att tala vidare om detta vattenbruk.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Vattenbruk är den snabbast växande sektorn inom världens livsmedelsproduktion. Det finns anledning att sätta värde på kommissionens förslag till strategi för vattenbruket och att ge föredraganden, Martin, en eloge för hans arbete och hans betänkande. Med tanke på resultatet från rådets möte i december och de beslutade begränsningarna när det gäller fångstmöjligheterna inom ramen för den framtida fiskeripolitiken, finns det ett behov av visioner och gemensamma strategier för vattenbruket inom Europeiska unionen. Nyckelordet är ett bärkraftigt vattenbruk som sätter sysselsättningen, konsumenterna och miljön i fokus. Det viktigaste är att undvika nedläggning av arbetsplatser i de regioner där man har en omfattande fiskerinäring. Man bör i stället skapa ökad sysselsättning, garantera konsumenterna hälsosamma och tillförlitliga fiskeriprodukter av hög kvalitet och garantera den ekologiska balansen och en bärkraftig miljö.
Tillgången till rent vatten är en väsentlig, men också begränsande, faktor när det handlar om användning av sötvattendammar. Det ger oss anledning att utöka forskningen om ökad tillämpning av återvinning och återanvändning. Det krävs en förstärkt kontroll när det gäller användning av antibiotika och medicin, och dessutom ett system för hälsoskydd och information som kan bidra till att minimera hälsorisker. Investeringar i en renare produktion och teknologi skall främjas och inte hämmas av bristande kunskap om miljöeffekter och utbredd tillämpning av försiktighetsprincipen. Det resulterar i en snedvriden konkurrens mellan medlemsstaterna när det gäller produktionsförhållanden. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp anser sig kunna stödja föredragandens och kommissionens förslag.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! De restriktiva åtgärderna i grönboken om fiske, skrotning av fartyg, kvoter och så vidare, har konkurrerat ut de medelstora och - i än högre grad - de små fiskeföretagen. Jag kommer från ett område i Grekland där det finns ett stort antal små och medelstora fiskeföretag och jag har själv sett detta ske. På samma gång, och det här saknar inte samband med vad jag nyss sade, förekommer det en spirande vattenbrukssektor som storföretagen i stor skala har invaderat. Jag har ingenting emot vattenbruk, men jag är emot den här sortens oansvariga utveckling där till och med de mest grundläggande hygien- och miljöstandarder nonchaleras, och vad värre är, ju mer storföretagen tar över vattenbruket desto större kommer denna oansvarighet att bli.
Det här betänkandet återspeglar denna sektors växande betydelse. I betänkandet fastställs villkoren för att vattenbruket skall blomstra, såsom att finna lägen, tillämpa principer för hållbar användning, göra reklam för produkter, tillämpa rättvisa konkurrensregler, införa särskilda hygienåtgärder, skydd mot genetiskt modifierad fisk, respekt för miljön och så vidare. Dessa förslag avser emellertid huvudsakligen tekniska frågor. Man har misslyckats med att komma åt problemens orsaker och att ta itu med de frågor som oundvikligen kommer att uppstå i framtiden allteftersom dessa företag expanderar, såsom allvarliga hygienproblem och alltifrån beklagliga till katastrofala återverkningar på miljön. Dessa företags kapitalistiska struktur- och expansionspolitik, där vinstfaktorn är allenarådande, är redan ledande. Vattenbruket är koncentrerat i händerna på storföretagen, och inriktat på uppfödningsmetoder, levande inventarier och fiskeodling, vilket är till skada för såväl allmänhälsan som miljön. Genom att man i betänkandet misslyckats med att inrikta sig på dessa betydande problem låter man de små producenterna stå isolerade.
Slutligen, vad beträffar vår föredragandes uppmaning till det grekiska ordförandeskapet att förhindra att olyckor likt den med Prestige återinträffar fruktar jag att denna uppmaning är en talan för döva öron, mot bakgrund av att det grekiska ordförandeskapet aldrig har gjort någon hemlighet av dess förbindelser med rederinäringen.

Hudghton (Verts/ALE).
Herr talman! Vi välkomnar detta betänkande liksom vi välkomnar meddelandet från kommissionen, men om vi skall tillämpa en strategi för att aktivt stödja vattenbruket och sörja för en reglering av denna sektor, måste vi vara säkra på att denna strategi är väl genomtänkt.
Både vattenbruket och fisket har drabbats av problem i form av förlisningar och infektiös laxanemi (ISA). Skottland kan uppvisa några exempel som man skulle kunna ta fasta på. I kölvattnet efter ISA gick fiskodlarna nämligen i bräschen för en anslutning till en ISA-kod. Detta är särskilt viktigt med tanke på att det inte fanns någon europeisk finansiering för ersättning eller vaccination.
Även effektiva och praktiskt tillämpliga kvalitetssäkringssystem såsom Scottish Quality Salmon bör utnyttjas och uppmuntras. Alla strategier måste garantera att vattenbruket är hållbart, konkurrenskraftigt och ekonomiskt bärkraftigt som verksamhet, samtidigt som hänsyn tas till miljömässiga och sociala faktorer, däribland behovet av att förebygga rymningar och finna hållbara sätt att utfodra den odlade fisken, så att man åstadkommer högkvalitativa och säkra produkter. Man måste säga ett rungande nej till genetiskt modifierad fisk. På detta sätt kommer jag också att rösta i eftermiddag.

Queiró (UEN).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Martin till hans utmärkta initiativ, för det uppvisar en ny syn på inrättandet av fiskodlingar och vattenbruk. Som vi alla känner till har kommissionen, i enlighet med reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, gjort genomgripande förändringar inom förvaltningspolitiken och fiskeflottornas förnyelsepolitik. Kommissionen har i synnerhet föreslagit att avskaffa stöd till flottornas förnyelse, begränsa bidrag till modernisering och anta en förvaltningspolitik för flottorna, vilket gör dess omstruktureringsprocess ogenomförbar, även för länder likt Portugal som inte bara har uppnått målen utan även överskridit dem. Den här typen av åtgärder har drastiskt inverkat på fiskeflottornas storlek och följaktligen reducerat dess verksamhet. Följderna av denna politik har representerat och representerar fortfarande en verklig uppoffring från de portugisiska kustkommuners sida som i decennier har levt av havet och på grund av det. 
Det är därför som jag, på deras vägnar, och på alla européers vägnar som lever av havet, talar här i denna kammare, och det är också därför som jag försöker stödja lösningar som troligen kan hålla de ekonomiska, sociala och kulturella kostnaderna för dessa samhällen till ett minimum. Dessa åtgärder är ytterst gynnsamma för fiskarna, men de verkar förakta såväl fisket som dem som alltid har levt av denna verksamhet. Jag tror att vattenbruket kan göras till något som kan komplettera det traditionella fisket, å ena sidan genom att man drar nytta av den erfarenhet som finns hos dem som alltid har hållit på med fiskeverksamheten, och genom att man å andra sidan tillhandahåller dessa människor en fullständigt professionell rehabilitering inom denna samma verksamhetssektor.
Denna sektors växande betydelse kräver en kraftig investering från unionens sida, inte endast i vetenskaplig forskning utan även i utbildning och yrkesmässiga kvalifikationer, i inrättande och modernisering av strukturer och utrustning, och i hälsoskydd, särskilt med hänsyn till användningen av högkvalitativt fiskmjöl och fiskolja för att begränsa användningen av antibiotika, och för att förkasta genetiskt modifierad fisk.
Det finns omkring 150 gemenskapsförordningar om vattenbruk. Det är emellertid inte det höga antalet förordningar som ger garantier för ett effektivt rättsligt skydd inom det här området, utan en förbättrad kvalitet på framställningen av gemenskapslagstiftningen och på definitionerna av de åtgärder som skall godkännas. Denna kvalitet kan förbättras, inte enbart genom att regelrätt genomföra och inrikta gemenskapsinvesteringar, utan också genom att förenkla lagstiftningen, göra den mer följdriktig och mer begriplig för dem som den är avsedd för, och följaktligen göra dess genomförande mer effektivt.
Dessa är, enligt min åsikt, centrala faktorer för den nödvändiga förändringen av den mentalitet och de föreställningar som än i dag skadar allmänhetens uppfattning, särskilt konsumenternas uppfattning, beträffande vissa av fiskarterna inom denna verksamhet. Slutligen kan alla hålla med om att vi är i behov av att förändra förordningen om Fonden för fiskets utveckling inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i syfte att göra vattenbruket berättigat till stöd för unga människors nyetablering, för små och medelstora företag, för främjandet av fiskeprodukters kvalitet, för reklamkampanjer för konsumtionen av dessa produkter, för inrättandet av miljövänlig användning, och så vidare. Det här är alltså min uppmaning till kommissionen, personifierad av kommissionär Solbes Mira: - och jag beklagar att inte kommissionär Franz Fischler är här - vänligen låt inte den här frågan falla i glömska och var så vänlig och anta effektiva åtgärder för att ytterligare främja vattenbrukssektorn med hänsyn till framtiden.

Van Dam (EDD).
Herr talman, herr kommissionär! För tjugo år sedan hyllades vattenbruket som lösningen för den sjunkande fiskfångsten. Drömmen var att det också skulle kunna stå för en stor del av människors proteinbehov i den här världens svältområden. Som det så ofta går med drömmar så gick inte heller den här i uppfyllelse. Näringskvaliteten på odlad fisk är låg. För produktionen av 1 kilo fisk behövs inte 4 kilo foder som för däggdjur utan endast 1,5 till 2 kilo. Tyvärr måste det fodret till stor del bestå av animaliska proteiner. Proteinet i fiskfoder kommer från fiskmjöl som i sin tur kommer från det industriella fiskets fångster. De fiskar ut hela områden med en sorts nylonstrumpa. De fångar inte bara vuxna fiskar utan även alltför små fiskar och tar bland annat till vara torskens blod. Det tjänar därför inte mycket till att prata om återställningsplaner för torsken om man inte först drar in på det industriella fisket. Det kan man göra genom kvoter men även genom att tvinga de som köper fiskmjölet att söka alternativa råvaror, som vegetabiliska proteiner eller plankton. Jag inser att de alternativa råvarorna inte är direkt lättillgängliga. Det är därför mycket viktigt att ge forskningen en ekonomisk impuls i fråga om dessa alternativ och i möjligaste mån stimulera den. Det gagnar inte bara torskbeståndet i Nordsjön utan även den svältande delen av världens befolkning. Om vetenskapen kan utvinna dessa alternativa proteinkällor för fiskfoder så kan drömmen om vattenbruket kanske uppfyllas ändå.

Martinez (NI).
Herr talman! Betänkandet av vår kollega Martin handlar om en fråga som är spännande och fängslande på ett vetenskapligt plan, men också på det ekonomiska och sociala planet. Frågan är dessutom högst aktuell. Prestige-haveriets följder för Galicien, Spaniens främsta region för ostronodling, och Arcachon, Frankrikes främsta region för ostronodling, har visat att denna verksamhet är ytterst känslig, såväl när det gäller vattenbruket i inlandsområden, som vår kollega van Dam tycks ha glömt, som det marina vattenbruket, det vill säga fiskodling, men också ostronodling. 
Denna verksamhet är starkt beroende av miljön (det måste man veta för att förstå den), och jämvikten är skör. Det handlar inte bara om vatten, strömmar, kemi eller biologi. Tänk att bara båtarnas färg kan störa miljön inom stängda områden, såsom strandsjöarna, Medelhavet och strandsjön Étang de Thau. Därför har havets bönder alltid medverkat till hållbar utveckling, utan att veta om det.
Detta är en framtidssektor. Här handlar det nämligen inte bara om att skörda, utan också om att bedriva dels en förnämlig verksamhet med fiskar av hög kvalitet - havsabborrar, guldbraxen, piggvar - dels en högteknologisk verksamhet, där man gör stora vetenskapliga innovationer och bedriver forskning om genetiskt modifierade organismer, om diploida och triploida ostron och om vacciner, givetvis inom de gränser man måste ta hänsyn till. Det är uppenbart att fiskar tjänar som föda för fiskar. Mängderna fiskmjöl är alltså större än mängderna producerad fisk, varför man riskerar att främja industrifisket. Därför krävs det forskning.
Hälsoproblemen handlar inte endast om problem med antibiotika eller bakterier, utan också om mystiska mikroskopiska alger, som dinophysis. Det är därför nödvändigt att undvika intensivodling, att få kontroll över genetiskt modifierade organismer, framför allt genetiskt modifierad lax, och att ha odlingsanläggningar ute till havs, som i Japan. Men vi måste också undvika att göra en Bambi, en Walt Disney, och tala om fiskarnas välbefinnande, för då måste vi sluta öppna ostron för att det är grymt och sluta klämma citron över dem för att de lider av det. Vi bör således främja ungdomars etablering i branschen genom utbildning, investeringar i reningsstationer och sandbankar, avancerad vetenskaplig forskning, kanske till och med nanobiologi, kvalitetsmärkning (till exempel av ostronen från Arcachon, men kanske också de från Bouzigues, som möjligen är bättre, eller ostronen från strandsjön Étang de Thau).
Slutligen, herr talman, med tiotusen års eftersläpning, tiotusen år efter bönderna på land, bör vi kanske fundera på att börja bruka haven.

Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja ansluta mig till mina kolleger och uttrycka mina hjärtliga lyckönskningar till Hugues Martin för hans förträffliga betänkande om vattenbruk. Som andra talare har påpekat var detta ett initiativbetänkande från fiskeriutskottet, och Hugues Martin har lagt ned ett enormt arbete på att utarbeta rekommendationer som kommer att välkomnas av såväl konsumenter som producenter.
Martins betänkande kommer vid en avgörande tidpunkt för fiskerisektorn. Vattenbruket växer för närvarande exponentiellt mot bakgrund av en ökad efterfrågan på fisk hos Europas konsumenter, och kraftigt minskade fiskbestånd inom det traditionella havsfisket.
Det marina vattenbruket är en mycket viktig leverantör av fisk, mollusker och skaldjur med en särskild tonvikt på odlad lax, vars kvalitet hela tiden förbättras. Men samtidigt finns det en spirande tillväxt av vattenbruk på land som möjliggör en spännande utveckling vad gäller odling av torsk, hälleflundra, piggvar och en mängd andra nyckelarter. Fiskeriutskottet besökte i november i fjol en fiskodling vid Rio Frio i närheten av Granada i Andalusien där de till och med producerar störar och kaviar. De försvårande omständigheterna i denna verksamhet var ovanligt stora, men med tanke på att kaviar för närvarande betingar en tredjedel av guldpriset är det ganska enkelt att förstå varför dessa människor är beredda att satsa den energi och de pengar som behövs för att uppnå dessa resultat.
Vattenbrukssektorn i EU är alltså både omfattande och växande och skapar många arbetstillfällen, ofta i avlägsna landsbygdsområden med bräckliga ekonomier. Det är en näringsgren som, liksom Martin påpekar, kan erbjuda arbetstillfällen för några av de havsfiskare som riskerar att gå miste om sin inkomst under den rådande torskkrisen.
Men det är även en näringsgren som, liksom Ó Neachtain tidigare sade, kräver att man är mycket noggrann med att efterleva stränga normer för bästa praxis på områdena miljö, sociala frågor, hälsa och livsmedelssäkerhet, i synnerhet om konsumenternas förtroende för dess produkter skall kunna återupprättas. Enligt min mening redogör Martin för de parametrar som krävs för att dessa mål skall kunna uppnås och jag välkomnar hans inställning.
Hugues Martins rekommendationer om att man bör ägna mer tid och resurser åt forskning och utveckling inom vattenbrukssektorn är av avgörande betydelse, och jag är glad över att kommissionen ställde sig bakom detta synsätt i förmiddags. Som föredraganden själv sade i sin inledning till denna debatt är detta en lovande sektor som, om den sköts på rätt sätt, kan skapa stora fördelar för EU i framtiden.

Lage (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Rika romare i början av vår tideräkning, mellan det första århundradet f.Kr och det första århundradet e.Kr., var de första att föda upp vissa arter av fisk och mollusker. Detta tillämpades emellertid mer som ett dyrbart och fashionabelt nöje än som en ekonomisk verksamhet. Man beundrade då högeligen havsfiskets odlingsdammar för deras förträfflighet, och de sågs som en symbol för den prestige de representerade. Spår från åtminstone 50 fiskodlingsdammar som daterar sig från romartiden har kunnat identifieras längs Medelhavets rand. 
Senare, särskilt under 1800-talet, utvecklade vissa länder ostronbankar, vilka - med rätta - ansågs vara en sorts livsmedel för raffinerad smak. Det var emellertid inte förrän under 1900-talets senare decennier som vi kunde uppleva ett hastigt uppsving för vattenbruket, som svar på riskerna för de fiskeresurser som exploaterats intill utplånande. I själva verket har världens fiskeproduktion ökat fyrfaldigt under 40 år och uppgår i dag till omkring 100 miljoner ton. Dessutom ökar den internationella efterfrågan obönhörligt, i linje med den demografiska tillväxten.
Även om inte vattenbruket kan ersätta fisket i omgivningarna är det emellertid utformat för att komplettera och förhöja förekomsten av vissa mycket omtyckta och eftersökta arter som i dag förekommer på våra dagliga fiskmenyer, men som fisket inte kan tillhandahålla i tillräcklig mängd. I framtiden är vattenbruket tvunget att utvidgas. Vad som huvudsakligen krävs är att samma förändringar genomförs inom fiskeproduktionen som de förändringar som jordbruket och boskapsuppfödningen genomgick då de avancerade från ett primitivt jagande och skördande till att frambringa och producera animaliska och vegetabiliska livsmedel. Sådana förändringar, herr talman, kan emellertid inte genomföras utan problem av i synnerhet ekologiskt slag, med hänsyn till konsumenternas hälsoskydd och även med hänsyn till fiskars välbefinnande. Martin tar itu med allt detta på ett grundligt, noggrant och intelligent sätt i sitt betänkande, vilket borde bli en handbok för vattenbruk inom Europeiska unionen.

Lisi (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi måste alla vara tacksamma mot Martin, inte bara för det utmärkta arbete han utfört, vilket alla redan har påpekat, utan för att han i själva verket har gett oss alla en fast utgångspunkt när det gäller frågan om vattenbruk. Det har redan sagts: från och med nu kommer det att finnas ett före och ett efter Martins betänkande, och vi kan säga att denna sektor från och med i dag lämnar den minoritetsstatus den tidigare haft och blir en verkligt fullvuxen bransch, med egna förutsättningar och egna karakteristiska egenskaper. Den upphör att vara enbart ett bihang till fiskesektorn, och därmed kräver den av oss alla den uppmärksamhet som alla sektorer med en viss ekonomisk betydelse förtjänar.
Som redan andra kolleger har påpekat talar siffrorna sitt tydliga språk. Detta är en bransch där sysselsättningen växer, det är en bransch som svarar mot behovet av tillväxt, det är en bransch som kan lindra de svårigheter som drabbat många kustområden, som annars inte skulle ha några alternativ, det är en bransch som även hjälper oss att utkämpa den kamp vi står inför när det gäller nedgången i bestånden för den fisk som tas upp. Till skillnad från omstöpningen av fiskeribranschen är detta dessutom ett område där kommissionen och parlamentet är tämligen överens. Det var glädjande att i dag få höra kommissionsledamot Solbes framföra sin uppskattning över detta betänkande, och vi kan alla konstatera att det finns en samsyn när det gäller frågan om livsmedelssäkerhet, forskning och miljöskydd inom denna sektor. Vi har med andra ord hittat en bra gemensam utgångspunkt. 
Avslutningsvis vill jag be kommissionsledamoten att verkligen uppmärksamma de båda påpekanden som parlamentet trots allt gör: det första gäller ändringen av FFU-förordningen, de ekonomiska bestämmelserna, framför allt när det gäller att få in ungdomar i branschen och att konvertera anläggningarna; den andra gäller fonden för naturkatastrofer. Man kan inte, herr kommissionsledamot, hävda värdet av en viss ekonomisk sektor och sedan inte vara konsekvent när det gäller åtgärderna för att stödja den.

Fava (PSE).
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden, för jag tror att detta betänkande gör det möjligt att slå fast ett par saker: vattenbruket är en viktig inkomstkälla, framför allt för de fiskare som lever och arbetar i randområden, men det kan även bidra till att minska fångstaktiviteterna och bevara våra fiskbestånd. Det kvarstår emellertid ett par problem, framför allt för de mindre företagen och husbehovsfisket. Konverteringen till vattenbruk behöver stöd, för den är dyrbar: det krävs ekonomiska resurser för initialinvesteringarna, för att klara de första tre åren som alltid är improduktiva. Inom ramen för de finansiella instrumenten för omläggning av fisket krävs det specifika och välplanerade krediter med förmånliga villkor, annars förblir vattenbruket bara ett alternativ för de redan privilegierade. Kommissionens målsättning med 8 000-10 000 nya arbeten är ambitiös, men den kräver konkreta insatser för att vattenbruket skall bli ekonomiskt lönsamt.
Det andra målet - ett mål som detta parlament är särskilt uppmärksamt på - är livsmedelssäkerheten, miljöskyddet och djurens hälsa. Här krävs det en uppförandekodex, med noggrant definierade regler och kriterier. Framför allt måste vi kräva att alla produkter som kommer från tredje land håller vår egen standard när det gäller hygien, livsmedelssäkerhet och djurs hälsa. Detta behövs inte bara för att undvika illojal konkurrens, vilket kan verka naturligt, utan framför allt för att ge ett konkret bidrag till kvaliteten i vår hållbara utveckling.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, kommissionär Solbes Mira - som tidigare var fiskeminister och därför inte är okänslig för denna debatt, även om han för närvarande inte är ansvarig för denna sektor -, jag skulle vilja rikta mina första gratulationer till Martin, som återigen har visat att han är en utmärkt parlamentsledamot genom att framställa detta storslagna betänkande, vilket är fullständigt lägligt under rådande situation. Jag gratulerar er, herr Martin. 
Det här betänkandet ger oss en utmärkt analys av vattenbrukets rådande tillstånd inom Europeiska unionen och det ger oss även viktiga riktlinjer för framtiden. Bland dessa skulle jag vilja betona behovet av att utarbeta miljöplaner för integrerad förvaltning både av kustområden och av inlandsområden, medan behovet av sådana miljöplaner har blivit uppenbart till följd av de senaste olyckorna med Erika och Prestige. För det andra, behovet av att öka livsmedelssäkerheten för att garantera de europeiska medborgarnas hälsa och förtroende, främja forskning och tillräcklig finansiering av sektorn, både för nya enheter och för en modernisering av redan befintliga sådana.
Det är därför uppenbart att vattenbruket har en stor framtid. Likväl har konsumenterna, till följd av de senaste livsmedelskriserna som drabbat Europa, blivit misstänksamma mot vattenbruk. Det bör emellertid påpekas att en intensiv produktion inte nödvändigtvis är synonym med frånvaron av hygienvillkor. Det är därför som vi i Europeiska unionen har en rad standarder för tekniska krav som inte förekommer på andra platser i världen. Det innebär att dessa hygienvillkor i hög grad kontrolleras. Reglerna måste likväl förstärkas och förbättras så att våra medborgare kan betrakta fiskeprodukter från vattenbruk med fullständigt förtroende.

Stihler (PSE).
Herr talman! Jag är glad över att vi för en diskussion om denna fråga. Det är mycket betryggande att så många kolleger har visat ett sådant intresse för vattenbruk. Det här måste vara det högsta antalet deltagare i en fiskeridebatt någonsin.
Det är mycket angeläget att vi erkänner denna mycket unga och växande sektors betydelse. Sjutusen arbetstillfällen är beroende av vattenbruket i Skottland, varav 75 procent återfinns i högländerna på öarna, och i många fall utgör denna verksamhet en livlina för vissa av våra mest avlägsna områden.
Laxen svarar för nära 40 procent av den skotska livsmedelsexporten, och odlingen av Atlantlax är ekonomiskt mer betydelsefull för den skotska ekonomin än dess boskaps- och fåruppfödning sammantaget. I detta betänkande talar man i positiva ordalag om denna näringsgren och dess mål i framtiden. Vi måste trygga långsiktig sysselsättning i sektorn och se till att produkterna finns tillgängliga för konsumenterna samtidigt som verksamheten bedrivs i enlighet med de miljömässiga kraven. Mottot måste vara hållbar utveckling. I det föreliggande betänkandet tar man upp vikten av livsmedelssäkerhet, hygien och forskning kring alternativ till antibiotika.
Dessutom måste vi ta upp några av de huvudsakliga problem som drabbar denna näringsgren. Det senaste exemplet är orättvis konkurrens. Kommissionen har redan berört problemet med dumpning av lax från Chile, Norge och Färöarna, och saken utreds för närvarande i generaldirektoratet för handel. De informationsdokument som offentliggjordes den 20 december 2002, med en tidsfrist den 8 januari 2003, gjorde det på grund av jul- och nyårshelgen till en början omöjligt för European Salmon Producers Group att kommentera ärendet. Men nu är jag glad över att kommissionen har beviljat laxodlarna mer tid för att inkomma med ett svar. Det är viktigt att de får tillfälle att yttra sig, och jag hoppas att kommissionen kan lova att parlamentet och fiskeriutskottet hålls underrättade om hur denna utredning fortskrider, särskilt som Chile stick i stäv med principen om rättvis handel uppskattas dumpa 29,7 procent. Vi måste se till att sätta stopp för dessa orättvisa metoder. Jag hoppas att parlamentet kommer att stödja detta betänkande och därmed ge sitt stöd åt vattenbruket.

McCartin (PPE-DE).
Herr talman! Denna fråga är uppenbarligen inte särskilt kontroversiell. Aldrig tidigare har jag skådat en sådan samstämmighet och enhällighet i denna kammare. Efter traumat med fördelningen av fiskekvoter råder det inom Europeiska unionen en ökad medvetenhet om att tillgången till den viktigaste resursen är begränsad. De vilda fiskbestånden inom Europeiska unionen utgör cirka 40 procent av våra konsumenters behov. Därför är detta ett idealiskt sätt att komplettera efterfrågan.
Parlamentet har arbetat med frågan under många år, men trots detta saknas det kunskaper om den betydelsefulla roll som denna näringsgren kan spela i perifera, underutvecklade och fattiga områden. För övrigt kan den utgöra ett komplement till näringen i tider då tillgången på vilda fiskbestånd är begränsad, så att den befintliga överkapaciteten och infrastrukturen för förädling och försäljning kan utnyttjas genom produktion av odlad fisk.
De rådgivare som varnade oss för många år sedan har vunnit gehör. Budskapet att vi kan vidta de försiktighetsåtgärder som behövs och samtidigt öka produktionen har gått fram. Vi har uppenbarligen lyckats med detta. Omkring 27 procent av vårt behov härrör nu från odlad fisk och det finns ingen anledning till att denna utveckling inte skulle kunna fortsätta.
Man kan inte betrakta de krympande bestånden och våra misslyckade försök att bevara dem och samtidigt säga att de stora haven rymmer stora möjligheter. Åttio procent av alla kända bestånd finns inom gränsen på 200 sjömil. Det finns alltså inga bestånd som väntar på att exploateras. Vi vet inte särskilt mycket om de övriga 20 procenten, och utifrån vad vi vet är det en engångsföreteelse. Vi kan fånga fisken en gång och sedan är det slut.
Fiskodling skapar möjligheter för de missgynnade regionerna. Den kan utgöra ett komplement till den verksamhet som bedrivs och hjälpa till att förbättra ekonomin i Europeiska unionen när arbetslösheten återigen blir ett problem.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Jag börjar med att ansluta mig till de nästan enhälliga gratulationerna och elogerna till föredraganden, Martin, för betänkandets kvalitet. I betänkandet bedöms den aktuella situationen och man förutser en fruktbar framtid för en verksamhet som är så betydande. I betänkandet framhävs konsolideringen av vattenbrukssektorn på området för världslivsmedelsproduktionen och dess bidrag för att minska gemenskapens obalans mellan import och export av fiskeprodukter. Framför allt tar det upp en ny källa till sysselsättning som ger direkta och indirekta arbetstillfällen i områden som ofta lider brist på annan industri, i regioner som i hög grad är beroende av fisket, vare sig de är erkända sådana eller ej, som i fallet med Galicien. Det finns anställningsmöjligheter i själva vattenbrukssektorn, och inom förädlingssektorn och tjänstesektorn. Enligt kommissionens uppgifter från september förra året uppgår antalet anställda till 80 000.
Man bör tala om att allt inte är bra. Det finns risker för miljöföroreningar, sjukdomar som kan överföras från odlad fisk till vild fisk. Herr talman! Därför är det nödvändigt att främja och uppnå en hälsosam miljö, genom god skötsel och tekniska förbättringar. Det är också nödvändigt för att utveckla själva fiskodlingen.
Det är nödvändigt att använda forskningsåtgärder som är mer konkreta. Parlamentet bör begära detta av kommissionen så att vattenbruksföretagen får stöd från gemenskapsprogram och nationella program. Det är också nödvändigt med en ändring av berörda förordningar så att det blir möjligt att ge stöd för inrättande och utveckling av företag, och medfinansiering av stöden för uppfödningsmetoder som bättre respekterar miljön.
Herr kommissionär! Det är nödvändigt att främja den sociala dialogen mellan medlemsstaterna för att införa en kod för god praxis, som förhindrar nedgångar i priser som innebär en risk för sektorn. I juli förra året, på Foro Valentín Paz Andrade, i La Coruña - Valentín Paz Andrade var, herr talman, ?un galego bo e xeneroso?, en god och generös galicier, som älskade Galicien och havet, och som i dag skulle gråta om han såg Galiciens hav och de hav som drabbats av miljökatastrofer - visade det sig att till år 2010 skulle konsumtionen av vattenbruksprodukter fördubblas.

Wallis (ELDR).
Herr talman! När vi diskuterade kompromissförslaget till denna text ansåg alla grupper att den gradvisa förändring i den nordliga dimensionen som utvidgningen kommer att innebära, medför en förändring av regionalpolitiken. Därför vill vi införa ett övergripande stycke i början av punkt 3 med följande ordalydelse: ?att anpassa det allmänna tillvägagångssättet till den nya situationen när partnerländerna blir medlemmar i EU, och uppmärksamma de särskilda behov som detta medför för den regionala utvecklingen och det gränsöverskridande samarbetet?.
Myller (PSE).
Herr talman! Idén är god, och den ingår redan i det gemensamt antagna förslaget till resolution, vilket betyder att den inte längre behöver läggas till förslaget. Därför stöder vi inte detta muntliga ändringsförslag.

Talmannen.
Ni är emot, Myller, men om det inte är 32 av parlamentets ledamöter som är emot, så kommer ändringsförslaget att gå till omröstning.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0421/2002) av Helmuth Markov för utskottet för ekonomi och valutafrågor om verksamheten vid Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (2002/2095(INI)) 
Om ändringsförslag 6:

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle till ändringsförslag 6 vilja lämna ett muntligt ändringsförslag i samstämmighet med mina kolleger. På andra raden skulle vi vilja infoga något, nämligen att när det gäller frågan om vad vi inte vill att banken skall finansiera handlar det bara om den del som gäller en utvidgning av den nukleära sektorn, det vill säga att vi skulle vilja infoga följande ord: ?expressly excludes any expansion of the nuclear sector from...?. Detta är det muntliga ändringsförslaget.

Zimeray (PSE).
Vi har just röstat för ett associeringsavtal med Libanon. För mindre än ett år sedan krävde parlamentet att associeringsavtalet mellan Europa och Israel skulle upphävas. Vilka är de principer som i går gällde för Israel men som i dag inte gäller för Libanon?
Det är viktigt att komma ihåg att detta land inte är en demokrati, att detta land inte är en rättsstat, att grundläggande rättigheter och principer som vi håller högt kränks dagligen i detta land, att Libanon fortfarande tar emot terrororganisationer, särskilt Hizbollah, och att detta land är ockuperat och ?annekterat? av ett annat land, Syrien. Och vi, vi sträcker ut handen till Libanon.
En väl avvägd EU-politik skulle enligt min mening självklart vara en politik som är öppen för länderna i Mellanöstern och alla länder i denna region, men vi måste givetvis börja med att upprätthålla associeringsavtalet med Israel när vi ser att detta land dagligen hotas av olika initiativ, särskilt initiativen till vetenskaplig bojkott, som är skamliga och måste kritiseras. Jag anser att en god EU-politik är en öppen politik gentemot Libanon, men EU:s plats måste under alla omständigheter vara vid Israels sida.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag var för bara några dagar sedan i vår framtida medlemsstat Cypern som ligger halvvägs mellan Aten och den irakisk-kuwaitiska gränsen, och Libanon ligger på ett stenkasts avstånd.
Detta visar hur viktigt Libanon är för oss i Europeiska unionen. När man vet att Beirut en gång var det kulturella och ekonomiska centrumet för östra Medelhavet visar detta vilket intresse vi som européer har av ett stabilt Libanon. Därför välkomnar jag i högsta grad beslutet om detta avtal och anser att det är ett viktigt bidrag till stabiliseringen i ett land som har stor betydelse för Europa. Dess kulturella mångfald och ekonomiska kraft som långsamt åter utvecklas är viktiga faktorer för oss.
Att stödja premiärminister Hariris uppbyggnadsarbete anser jag ligga i européernas intresse, och vad parlamentsförsamlingen Medelhavet-Europa beträffar är jag av den uppfattningen att man borde konstituera den i Beirut för att ge en signal om att vi erkänner och stöder dessa ansträngningar för att övervinna utmaningarna med terrorism och ockupation som utan tvivel förekommer.

Talmannen.
Herr Posselt! När det gäller platsen för nästa sammanträde med Europarlamentarikerna verkar frågan vara för tidigt väckt. Det är lämpligt att vänta en aning innan vi fattar beslut i den frågan.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
EBRD, som inrättades efter Berlinmurens fall, vill finansiellt stödja det västliga kapitalets intrång i Central- och Östeuropa och i OSS-staterna (före detta Sovjetunionen). Föredraganden ifrågasätter inte alls bankens verksamhet eller att den håller sig inom marknadens ramar, även om han skulle önska att EBRD brydde sig mer om sysselsättningen och de följder som bankens verksamhet får för ekonomin och de berörda befolkningarna. Men strävan efter vinst - särskilt i multinationella företag, som föredraganden påpekar att EBRD visar intresse för - och befolkningarnas öde och välbefinnande går inte ihop.
EBRD satsar kapital i Ryssland, där privata företag och banker inte vågar satsa, och har ibland drabbats av stora förluster, eftersom den i likhet med många lokala och internationella spekulanter har spelat på ett finansiellt kasino som har ruinerat detta land ännu mer. Detta skulle inte uppröra oss så mycket om inte denna verksamhet dolde en avskyvärd plundring av Östeuropas befolkningar.
Man kan försöka att tillrättalägga dess verkliga roll, men EBRD förblir ett instrument för imperialismens plundring av de östeuropeiska folken. Vi har därför förkastat detta betänkande.

Caudron (GUE/NGL)
Jag vill gratulera min kollega Helmuth Markov till ett utmärkt betänkande, som för övrigt antogs enhälligt i hans utskott i parlamentet. EBRD är inte knutet till Europeiska unionen. Den är inte heller en utvecklingsbank som tillhör Världsbankens grupp. EBRD:s kapital kommer från fler än 60 länder som är angelägna om Central- och Östeuropas framtid efter Berlinmurens fall. Under tolv års övergång har EBRD fått anta många utmaningar. Ordföranden Jacques de Larosière har besökt GUE/NGL-gruppen för att redogöra för bankens verksamhet.
I likhet med föredraganden anser jag att vi måste stödja EBRD. Även om dess mål är att utveckla marknadsekonomin i de före detta kommunistiska länderna offras inte den sociala dimensionen, miljön och de allmännyttiga tjänsterna. EBRD är inte ultraliberalismens ambassadör, vilket somliga skulle kunna tro. Dess mandat går ut på att investera där andra banker inte vågar ta steget. Det gläder mig att EBRD riktar huvuddelen av sin verksamhet på små och medelstora företag. Vi vet ju vilken nyckelroll de har för sysselsättningsutvecklingen!

Moraes (PSE)
Jag röstade för Markovs betänkande eftersom jag anser att man i betänkandet gör rätt i att berömma den hjälp som Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling ger till de små och medelstora företagen i de före detta kommunistländerna i Central- och Östeuropa. Detta arbete nämns inte särskilt ofta, men är av avgörande betydelse för att bygga upp den ekonomiska kapaciteten i de länder som har varit kraftigt underutvecklade på detta område. 
Jag vill framför allt lovprisa betänkandets uppmaning om stöd till de icke-statliga organisationer som arbetar med att stärka demokratin i Vitryssland, Ukraina och Moldavien.

Queiró (UEN)
Det här betänkandet har den fördelen att det påminner oss om EBRD:s viktiga syfte, vilket är att skapa en marknadsekonomi som sannolikt kommer att stärka demokratin i övergångsländerna. Övergången leder ofta till att länderna löper risker och inte systematiskt söker statliga garantier. Följaktligen investerar EBRD inom områden som andra banker fruktar att beträda. EBRD har i stor utsträckning koncentrerat sin verksamhet på att utveckla små och medelstora företag, att å ena sidan utveckla biståndsprogram för lokala banker och att, å andra sidan, främja etableringen av banker som specialiserat sig på att bevilja lån till små och medelstora företag samt mikrolån.
Vi gläder oss åt att föredraganden anser att EBRD:s verksamhet i huvudsak är tillfredsställande, trots hans åsikter och varningar om en förmodad ultraliberal dogmatik eller okontrollerad liberalisering, som ingen vill skall styra denna institutions verksamhet.
Dessa är, kort sagt, de orsaker som har lett mig till att stödja detta betänkande.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande, eftersom jag i synnerhet samtycker till de ståndpunkter som uttrycks angående de ?positiva effekter? som EBRD:s verksamhet har på de central- och östeuropeiska ländernas ekonomier. Dessa ekonomier är oerhört svaga och saknar marknadens och konkurrensens mekanismer, vanor och kultur. I själva verket har marknadernas allmänna öppnande mot kapital och institutionernas erkännande av privata initiativ som en dynamisk utvecklingsresurs gett vissa avvikande och oroande effekter - som föredraganden räknar upp: en kleptokratisk regering och en utarmning av befolkningen - och detta måste motarbetas. Jag samtycker därför till det föreslagna gensvaret, som innebär att utveckla dessa länders företagsstruktur, särskilt genom att främja mekanismer för beviljande av industriella och kommersiella krediter till små och medelstora företag samt mikrokrediter. Det finns en enorm efterfrågan på dessa kreditbanker, enligt vad som har påvisats, och dessa kan dessutom uppvisa en hög återbetalningsnivå. På det hela taget skulle jag vilja understryka den särskilda betydelse som man har tillmätt stöd till social sammanhållning, stabilitetspolitik, skapandet av nya arbetstillfällen och till att effektivt förbättra människors levnadsstandard. Trots att EBRD är en institution inom bankväsendet har den förvisso en del unika egenskaper eftersom den är förpliktad att uppfylla ett mandat som sträcker sig längre än till att bara förvalta kapital eller göra vinster. EBRD måste fortsätta att verka i egenskap av institution som delar den solidaritets- och sammanhållningsanda som är en kollektiv målsättning för Europeiska unionen. 
Betänkande (A5-0448/2002) av Hugues Martin

Martin, David W. (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar Martins betänkande om vattenbruk eftersom denna näringsgren har en potential att tillhandahålla en säker och förhållandevis billig proteinkälla, och samtidigt skapa arbetstillfällen inom Europeiska unionen. Som föredraganden själv påpekar behövs det emellertid mer forskning för att komma till rätta med de miljöproblem som fiskodlingar ger upphov till, särskilt i form av det avfall som slängs i vattnet. En genomsnittlig fiskodling kan producera lika mycket avfall som en mindre stad. Vi måste även ta itu med de livsmedelshygieniska aspekterna av fiskodlingen, framför allt användningen av antibiotika, och bedriva ytterligare forskning om de skador som rymningar från fiskodlingar kan leda till i form av skador på de vilda fiskbestånden.
Slutligen måste vi granska välbefinnandet hos den fisk som faktiskt odlas i fiskodlingarna. Förutsatt att man tar itu med dessa frågor kan vattenbruket, som jag sade tidigare, utgöra en källa till bra mat för vår befolkning och samtidigt skapa arbetstillfällen.

Cunha (PPE-DE)
Vattenbrukets nuvarande omfattning i Europa åskådliggörs av de 1,8 miljoner ton fisk, skaldjur och mollusker som produceras, och av de 57 000 jobb som vattenbruket ger. 
För att kunna garantera en framtid för denna sektor, såsom föredraganden föreslår, måste vi ta hänsyn till bland annat följande aspekter: att fastställa och förvalta miljöplaner för integrerad förvaltning, både av kustområden och inlandsområden; öka livsmedelssäkerheten i syfte att garantera djurhälsan och konsumentförtroendet, intensifiera forskning ur teknologisk, miljömässig och hälsomässig synpunkt, i avsikt att finna nya lösningar, samt anslå tillräckliga medel till sektorn, både för nya enheter och för att modernisera redan befintliga sådana.
Det är därför som vattenbruket, med hänsyn till den svåra situation som många av vildfiskbeståndets arter står inför, kan betraktas som ett kompletterande alternativ till fisket med en säker framtid.
Vi måste emellertid få bukt med den förtroendekris som råder i fråga om vattenbruksprodukter genom att främja åtgärder för livsmedelsäkerhet och genom att modernisera produktionsteknikerna. Det är mot denna bakgrund som jag stöder Martinbetänkandet.

Meijer (GUE/NGL)
Att odla havsfisk ansågs tidigare vara en vansinnig åtgärd, påhittad av företag som sökte nya möjligheter att skapa en marknad där de kunde göra stora vinster. Nu när världens befolkning tills vidare fortsätter att öka kraftigt och haven i oroande hög takt fiskas ut, framstår odling av havsfisk som troligt och oundvikligt. Inte för att skapa en marknad utan som omistligt bidrag till livsmedelsförsörjningen. Fiskebyar vid kusten, som förlorar sin gamla inkomstkälla, kommer antagligen gärna att medverka. Den här förändringen är inte helt riskfri. Om man verkligen slår in på den vägen så behövs garantier för att undvika olyckor och oacceptabla situationer. Sjuka och missbildade fiskar i överfulla burar längs kusterna, alltså en ny form av bioindustri, vill vi inte ha. Genetiskt manipulerade fiskar i sådana burar kan rymma och förändra hela havslivet för gott, till exempel genom utrotning av det som finns kvar av de naturliga fiskarna. Att tillsätta hittills oanvända ämnen för att fiskarna skall växa kraftigt och på det sättet öka intäkterna kan bidra till ytterligare förorening av havet. Därför är det bra att man nu ägnar mer uppmärksamhet åt information om följderna, åt skyddet av havsmiljön och åt djurens välbefinnande som hotas av den här näringen.

Sandbæk (EDD)
Vi avstår från att rösta om fiskeriutskottets betänkande, eftersom vi, även om utskottets betänkande innebär en förbättring av kommissionens förslag, är av den uppfattningen att utskottets betänkande generellt sett innebär en vidareutveckling av vattenbrukssektorn inom Europeiska unionen. Fortfarande återstår många problem när det gäller denna sektor, däribland föroreningsproblemet, och vi avstår därför från att rösta även om vi värdesätter utskottets utmärkta arbete.

Talmannen.
Omröstningen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0446/2002) av Miguélez Ramos, för fiskeriutskottet, om fisket i internationella vatten inom ramen för den gemensamma fiskeripolitikens externa åtgärder (2002/2024(INI)).

Miguélez Ramos (PSE)
Fru talman! Som ni vet beslutade parlamentet för ett år sedan, på begäran av den socialdemokratiska gruppen, att utarbeta ett initiativbetänkande om den gemensamma fiskeripolitikens externa dimension, det vill säga om Europeiska unionens deltagande i de regionala fiskeriorganisationerna och också i de internationella fiskeriavtalen.
Under förfarandet, och då betänkandet antagits i utskottet, fick vi ta del av meddelandet från kommissionen om samma fråga inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Det är uppenbart att fiskeriutskottet måste utarbeta ett andra betänkande som jag tror kommer att ligga i linje med den resolution vi antar här i dag.
Genom detta betänkande försöker fiskeriutskottet påkalla denna kammares uppmärksamhet för att kräva en större koppling och samordning mellan den gemensamma fiskeripolitikens externa dimensioner och annan gemenskapspolitik, som till exempel handelspolitiken, utveckling och samarbete och utrikespolitik.
När generaldirektoratet för fiske förhandlar i multilaterala organisationer, eller då internationella fiskeriavtal förhandlas fram, verkar de inte ha den största ekonomiska och handelsmässiga makten i världen bakom sig. Och när Europeiska unionen förhandlar om associeringsavtal eller handelsavtal eller beslut inom ramen för Världshandelsorganisationen beaktar man inte i tillräckligt hög grad fiskerifrågorna.
Saken är den att gemenskapens fiskeverksamhet i fiskevatten som inte är gemenskapens försörjer vår marknad, som lider brist på fiskeprodukter som ni vet. Dessutom hjälper den till att bibehålla en verksamhet i regioner som är beroende av fisket. Dessa är vanligtvis inte välutvecklade och har inga andra ekonomiska alternativ.
Europeiska unionen stöder denna verksamhet, enligt ministerrådets resolution av den 3 november 1976, som dessutom täcker andra krav som härleds ur andra grundläggande pelare i Europeiska unionen.
Saken är också den att Europeiska unionen har en mycket konkurrenskraftig flotta med till exempel långrevsfartyg, notfartyg för tonfiskfiske och trålare. Den fiskar utanför gemenskapsvatten och anses vara den mest avancerade i världen. Dessutom är den pionjär när det gäller att söka nya fiskevatten och nya arter. Det är en flotta som har det tekniska kunnandet och de verktyg för förädling och saluföring som klarar av att förse en marknad på 350 miljoner konsumenter med fisk.
De europeiska fiskarna är inte pirater, till skillnad från andra flottor som man tävlar med på global nivå. De ägnar sig inte åt illegalt fiske, de förstör inte det lokala fisket, de ägnar sig inte åt social dumping, utan de är noggrant kontrollerade av Europeiska unionen genom medlemsstaterna och de olika kontrollsystemen och de respekterar dessutom föreskrifterna i fiskeavtalen, de nationella reglerna för kuststater och reglerna i de respektive regionala fiskeriorganisationerna. 
Knappt 3 000 europeiska fartyg fiskar på öppna havet eller i andra staters ekonomiska exklusiva zoner: 2 100 i norr och omkring 900 söder om unionen. Det innebär nästan 41 000 anställningar för oss, varav 83 procent ligger i avtalen med syd. Vi fångar årligen 2,7 ton, vilket är 40 procent av gemenskapsflottans totala fångst. Det totala värdet av dessa fångster beräknas förvånansvärt nog till 614 miljoner euro. Värdet multipliceras genom förädlingsindustrin och genom den ekonomiska verksamheten i kringsektorer, som varv och företag för skeppsutrustningar.
Den ekonomiska kostnaden för den gemensamma fiskeripolitikens externa dimension är mycket liten, 276 miljoner euro år 2000, vilket utgör 28 procent av den gemensamma fiskeripolitikens hela budget. Avkastningen på gemenskapens investering i denna flotta är således mer än godkänd. Man beräknar att varje gemenskapseuro ger tre i handeln.
Även om Europeiska unionen, och jag insisterar åter på den idé jag uttryckte i början, har den ekonomiska, rättsliga, lagstiftande och politiska potentialen att leda och ge impuls åt principerna för ett ansvarsfullt fiske utanför unionen, anser sig gemenskapens fiskeriintressen inte vara tillräckligt uppbackade. Kanske är det som ligger bakom detta bristen på medel som tilldelas denna uppgift av kommissionen, förutom bristen på en politisk strategi, och jag insisterar åter på det faktum att den externa dimensionen av den gemensamma fiskeripolitiken ligger vid sidan av GUSP och de internationella handelsförbindelserna i fiskeunionen. Sanningen är den att Europaparlamentet vid upprepade tillfällen kritiserat detta och insisterat på att kommissionen, det vill säga generaldirektoratet för fiske, måste anpassa sitt organisationsschema för att på korrekt sätt klara sina kompetensområden.
Ledamöter! Havet är den bortglömda halvan av vår planet. Men fram till i dag har ingen visat att det inte är möjligt att nå en hållbar förvaltning av fisket på öppna havet. Därför anser jag att det är nödvändigt att fokus ligger på ekosystemet, på att stärka den vetenskapliga forskningen, stärka kontroll- och tillsynsåtgärderna, minska kringfångsterna och att vi med beslutsamhet ger oss in i kampen mot det illegala fisket.
Samtidigt är det nödvändigt att utveckla en rättslig ram för skyddade områden och således vidga vår syn på orsakerna till resursernas minskning, som inte enbart är ett resultat av - jag upprepar - fiskeverksamheten, utan också - och nu är vi i den situationen - utsläppen från tankbåtar som, precis som Prestige, sjunker i det rikaste området med den största biologiska mångfalden bland våra kuster, eller utsläppen från så många andra som rengör sina tankar och på så sätt å det grövsta förorenar havet. I dag blir de inte ens straffade. Det finns också andra anledningar, som de långtgående klimatförändringar som vi genomlever på global nivå och den massiva användningen av substanser som oundvikligen kommer att hamna i havet, som till exempel fallet med gödningsmedel och bekämpningsmedel för jordbruksändamål.
Jag vill också påvisa betydelsen av de sociala aspekterna i detta slags fiske. Vi tror att det är nödvändigt att garantera alla fiskare grundläggande arbetsrättsliga rättigheter och att det är Europeiska unionens uppgift att utveckla åtgärder, som att införliva en social klausul i internationella avtal, eller att ta initiativ till en dialog mellan arbetsmarknadens parter, i syfte att också fiskarna skall åtnjuta skydd för sina rättigheter och att man äntligen skall tillämpa den europeiska sociala modellen för fisket.

Solbes Mira
Fru talman! Föredraganden, Rosa Miguélez, har nämnt det meddelande som kommissionen antog den 23 december om den integrerade ramen för att sluta fiskeavtal med tredje länder. Jag håller med henne om att denna lyckliga omständighet kommer att visa att parlamentet ånyo behöver reflektera över kommissionens förslag.
I det nämnda meddelandet tar man upp alla de frågor som har att göra med den bilaterala dimensionen i de förbindelser kommissionen har med tredje länder i fiskesektorn, särskilt med kustländer under utveckling. Vi tror att det är en bra grund för att inleda en debatt i frågan.
Kommissionen, som är medveten om vilken betydelse det kapitlet i den gemensamma fiskeripolitiken har, särskilt för vissa av unionens regioner, föreslår att rådet skall fastställa politiska riktlinjer som är kapabla att leda detta kapitel i den gemensamma fiskeripolitiken i en riktning som bekräftar gemenskapens vilja att arbeta för att nå en utveckling av ett ansvarsfullt fiske av intresse för alla.
Som föredragandens betänkande så väl visar kan den framtida externa dimensionen i den gemensamma fiskeripolitiken inte förbise gemenskapens åtaganden på internationell nivå, oavsett om de hör till GUSP, handel eller till och med - jag skulle våga mig på att tillägga - åtagandena för en hållbar utveckling. Särskilt med tanke på vissa grupper av länder - som utvecklingsländerna - eller vår kamp för en bättre styrning på världsnivå, såväl ur politisk som ekonomisk synvinkel.
När det gäller budgeten uppskattar kommissionen att dess insats bör anses vara en investering i ett ansvarsfull fiske, istället för en enkel kompensatorisk mekanism.
När det handlar om den multilaterala dimensionen har jag noterat era observationer om bristen på personal- och materialresurser. Däremot delar jag inte föredragandens analys om behovet av att revidera röstmekanismerna i de regionala fiskeorganisationerna. I denna typ av organ är gemenskapens tyngd mycket större än det antal röster vi representerar.
När det handlar om sanktioner i de regionala fiskeorganisationerna är vi däremot positiva till att man skärper kontrollåtgärderna för att hindra att fiskeprodukter från fartyg som inte respekterar internationella regler saluförs.
I det nya åtgärdsprogram som kommissionen lagt fram för att bekämpa det illegala, okontrollerade och ej reglerade fisket, föreslås ett antal initiativ i frågan, särskilt åtgärderna 5 till 10 som har till syfte att harmonisera kontrollsystemen i de regionala fiskeorganisationerna så att de blir effektivare och samtidigt respekterar principen om ett multilateralt tillvägagångssätt.
Å andra sidan har jag med tillfredsställelse sett att nämnda åtgärdsplan har mottagits positivt av parlamentet. Busks betänkande om detta initiativ antogs enhälligt under sammanträdet i november.
När det gäller gemenskapens förpliktelse att respektera internationella åtaganden som undertecknats, samt ratificeringen av New York-överenskommelsen är nu 14 medlemsstater beredda att gå vidare till ratificering. Jag hoppas att allt är klart för ratificering innan halvårsskiftet.
När det gäller Medelhavet nämner man i meddelandet - och det vet ledamoten också - att vi tagit initiativ till att med det kommande italienska ordförandeskapet organisera en internationell konferens som förmodligen kommer att hållas i Venedig i december 2003. Minskningen av fristerna för att införliva gemenskapsrätten i de rekommendationer som görs i nämnda organisationer, eller i de regionala organisationerna, oroar också kommissionen, som inte bär ansvaret för att man tyvärr inte kunnat gå vidare med detta förslag.
När det gäller de sociala aspekterna, är de en del av de mål som kommissionen försöker driva igenom och som borde anta en ny dimension i de framtida samarbetena. När det gäller behovet av att öka den vetenskapliga forskningen upprepar jag kommissionens vilja att inleda en åtgärdsplan. Även om det sker med viss fördröjning borde åtagandet nå ett gott resultat innan årsslutet.
Avslutningsvis har rådet fram till år 2004 när det gäller främjandet av bildandet av blandade företag bibehållit möjligheten att ekonomiskt stödja skapandet av företag genom FFU, men endast i de fall där det finns ett fiskeavtal som stärker konsekvensen i våra initiativ.
Ni kan också se att kommissionen i meddelandet om associeringsavtal i fiskesektorn inte utesluter att ta till de nämnda instrumenten för att främja associeringar i framtiden. Snarare motsatsen, vi förordar att det och andra ekonomiska instrument för att underlätta utvecklingen används.
Jag är säker på att meddelandet om associeringsavtal i fiskesektorn, som antagits av kommissionen, kommer att utgöra en möjlighet att på ett betydande och innovativt sätt gå framåt i utrikeskapitlet i den gemensamma fiskeripolitiken, och att vi tillsammans kommer att klara av att skapa en dynamik som garanterar hållbarhet i fisket på en hög nivå till förmån för oss alla.
Kommissionen är övertygad om att bristen på politiska initiativ på gemenskapsnivå kommer att leda till att gemenskapens fiskeflotta gradvis kommer att minska i storlek. Det kommer däremot inte att leda till att fartyg skrotas, utan snarare till att de skiftar flagg, eller att privata fiskeavtal kommer att mångdubblas.
Jag hoppas att Europaparlamentet delar denna analys och att det således håller med om att det är nödvändigt att undvika en situation som leder till en betydande minskning av den roll gemenskapspolitiken spelar i det externa fisket. Det skulle stå i motsats till vår vilja att införa en politik som inriktar sig på ett hållbart fiske i ett globalt perspektiv.

Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären och lyckönska Miguélez Ramos till hennes utmärkta betänkande. Miguélez Ramos är som ni vet vice ordförande i fiskeriutskottet och en av de mest hängivna och flitiga ledamöterna i detta utskott. Jag tror faktiskt att man kan säga att alla spanska ledamöter i fiskeriutskottet är hängivna och flitiga. Det kanske inte kommer som en överraskning med tanke på att fiskeindustrin är en hjärtefråga för Spanien, och ämnet för detta betänkande är så pass viktigt för just den spanska fiskeflottan att betänkandet helt riktigt anförtroddes Miguélez Ramos.
Det är värt att notera att den spanska fiskeflottan har en historisk tradition av fiske i avlägsna vatten. Spanska fiskare har under mer än tusen år fiskat vid kusten utanför Newfoundland och Labrador, åtskilliga hundra år innan Columbus påstås ha upptäckt Amerika, och det är denna fjärrfiskeflotta som nu betraktas som ett viktigt bidrag till gemenskapens övergripande fiskeripolitik.
Under debatten i förmiddags framhöll många talare hur viktig vattenbrukssektorn har blivit för att täcka konsumenternas behov av fiskprodukter, mot bakgrund av de snabbt minskande bestånden i gemenskapens egna vatten. De europeiska fiskarnas deltagande i internationellt fiske är av samma betydelse. Gemenskapen är endast till 60 procent självförsörjande vad gäller fisk, och ändå ökar efterfrågan på fiskprodukter som en följd av galna ko-sjukan och mul- och klövsjukan, och det faktum att många konsumenter allt oftare väljer bort rött kött. Det internationella fisket är av största betydelse om vi skall kunna tillgodose efterfrågan hos konsumenterna och försöka att behålla så många arbetstillfällen som möjligt i fiskesektorn. Miguélez Ramos har på ett riktigt sätt pekat på detta i sitt betänkande, och sade också i sina inledande kommentarer att vi inom gemenskapen rent affärsmässigt sett får tre euro tillbaka för varje euro vi investerar i detta fiske.
Det är sålunda inte bara ett bra sätt att bibehålla arbetstillfällena inom denna sektor, utan det är dessutom en bra och lönsam verksamhet för gemenskapens ekonomi. Vidare anser jag att det i detta sammanhang bör sägas att avtal med länder utanför EU (tredjelandsavtal) tidigare har givit upphov till negativ publicitet och i vissa fall kan denna kritik ha varit befogad. Det är hur som helst just med anledning av detta som Miguélez Ramos i sitt betänkande efterlyser bättre kontroller och bättre övervakning av det internationella fisket, framför allt vad gäller mer effektiva åtgärder mot det illegala fisket. Om vi kan garantera att sådana avtal kontrolleras på ett riktigt sätt och att en betydande del av medlen direkt avsätts för bevarande åtgärder och utveckling, har vi bättre möjligheter att besvara den befogade kritik som yttras.
Jag överlämnar detta betänkande till kammaren.

Lage (PSE).
Fru talman, mina damer och herrar! Betänkandet av Miguélez Ramos ger en fullständig, överskådlig och intelligent ram åt EU:s fiske i internationella vatten. Det leder oss, med ovedersäglig logik, till den slutsatsen att Europeiska unionen måste föra en allt aktivare fiskeripolitik inom det här området, tvärtemot vad många kritiker och skeptiker har sagt. Denna politik måste även tillämpas i Europeiska unionens diplomatiska ansträngningar, i synnerhet när det gäller dess handelspolitik. Europeiska unionen klarar sig inte utan de internationella fiskevattnen och de överenskommelser som man förhandlat fram med tredje länder inom dessa länders exklusiva ekonomiska zoner. De som är skeptiska och kritiska till denna politik tycks ignorera de bevis som lagts fram i betänkandet. Dessa bevis visar att fisket inom Europeiska unionens högsjöflotta omfattar 40 650 arbetstillfällen och att de totala fångsterna uppgår till 2,7 miljoner ton per år. 
De finansiella resurserna från Europeiska unionens budget är likväl oansenliga, eftersom de endast uppgick till 276,1 miljoner euro under 2001. Om EU:s fartyg upphörde att fiska i internationella vatten skulle andra utan tvekan inta deras plats, utan den ekologiska eller sociala omsorg som båtar från Europeiska unionen uppvisar.
Det är inte desto mindre avgörande att Europeiska unionens båtar, då de utnyttjar internationella vatten och de exklusiva ekonomiska zonerna, uppfyller höga ekologiska och sociala kriterier och villkor, inte minst med hänsyn till bevarandet av fiskeresurserna. Europeiska unionen måste föregå med gott exempel i fråga om att iaktta internationella överenskommelser och ge regleringen av det internationella fisket ett beslutsamt lyft. För det andra och slutligen, måste Europeiska unionen koncentrera sina ansträngningar på forskning och på att övervaka internationella vatten, för om inte Europeiska unionen eller de internationella organ inom vilka unionen deltar gör detta kommer illegalt fiske alltid att utövas inom dessa vatten och de kommer alltid att innefatta ett ingenmansland, eller i detta fall, ett ?ingenmansvatten?.

Attwooll (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Det finns många bestånd som är hotade i världen. Vi i Skottland vet hur svårt det är för fiskenäringen när ett krisläge uppstår, men vi kan inte lösa problemen i EU genom att exportera dem. Vi måste eftersträva ett fiske som är ansvarsfullt och hållbart över hela världen. ELDR-gruppen vill gärna tacka Miguélez Ramos för det hårda arbete hon har lagt ned på detta ärende. Vi anser det vara särskilt värdefullt att hon betonar vikten av att eftersträva en förbättrad efterlevnad av folkrätten och bättre åtgärder mot illegalt och oanmält fiske.
I detta sammanhang håller vi med om att kommissionen måste ha tillräckliga resurser för att spela en mer fullvärdig roll inom regionala fiskeorganisationer. Men vi har samtidigt ofta uttryckt våra farhågor i två frågor. För det första måste våra fiskeansträngningar internationellt, i synnerhet de avtal som ingås direkt med tredje land, överensstämma med vår biståndspolitik. För det andra uppgår kostnaderna för den yttre dimensionen av den gemensamma fiskeripolitiken redan i nuläget till en tredjedel av dess totala budget. Denna kostnad kommer sannolikt att öka om vi menar allvar med att förverkliga ett mer gediget deltagande i de regionala fiskeriorganisationerna och garantera en bättre efterlevnad av folkrätten.
Det har redan sagts att varje euro av de gemensamma medlen som investeras resulterar i en affärsmässig vinst motsvarande tre euro. Under dessa förhållanden förefaller det vara på sin plats att de fartygsägare som har fördel av tredjelandsavtalen står för en mer rättvis andel av de ekonomiska kostnader som dessa avtal medför. ELDR-gruppens ändringsförslag ger uttryck för dessa biståndsmässiga och ekonomiska invändningar. Vi hoppas att kammaren stöder förslagen och att denna typ av frågor får ett mycket större utrymme i samband med diskussionen om kommissionens aktuella meddelande om fiskeriavtal med tredje länder.

McKenna (Verts/ALE).
Fru talman, vad gäller fisket på internationellt vatten behöver vi ett fiske som är ansvarsfullt och icke-exploaterande. Vi kan inte fortsätta att exportera våra problem.
Jag vill be kammaren att stödja Attwoolls ändringsförslag eftersom de i viss mån innebär en förbättring av betänkandet. Min grupp kommer definitivt att rösta för dessa ändringsförslag. Även om det går som vi vill och dessa ändringsförslag antas kan vi inte rösta för betänkandet i sin helhet, på grund av den bakomliggande politiken och tron att vi inom Europeiska unionen kan exportera vår överkapacitet och har en historisk rättighet att exploatera utvecklingsländerna.
Det är sant att många medlemsstater under århundradena har koloniserat andra länder och på ett orättfärdigt sätt utnyttjat de svagare och fattigare länderna i världen, men på 2000-talet borde vi inse att imperialism är fel. Vi måste se till det sociala och ekonomiska bidrag vi ger till utvecklingsländerna, och inom fiskeriavtalen lämnar detta mycket övrigt att önska.
Detta problem är inte bara spanskt. Till min skam har mitt hemland, Irland, Atlantic Dawn, som är ett exploaterande fartyg. Som många andra enorma fartyg - i själva verket är det värre än andra fartyg eftersom det är ett av de största fartyg som finns - seglar det till utvecklingsländer och man uppträder som om man hade rätt att utnyttja andra länders resurser utan några kontroller. Trots allt det som sagts om Europeiska unionens avtal förekommer det ändå ett visst mått av kontroll, även om de lämnar mycket övrigt att önska. I fråga om privata avtal finns det emellertid inga kontroller över huvud taget.
Vi måste se över vårt uppträdande gentemot utvecklingsländerna. Jag ställer mig bakom det som Attwooll sagt. Vi kan inte säga en sak och sedan göra en annan.

Farage (EDD).
Fru talman! Detta betänkande tas upp i parlamentet i en tid av växande oro i världen över konsekvenserna av Europeiska unionens avtal med länderna i tredje världen. Inte minst Världsnaturfonden har högljutt fördömt dessa avtal. Det känns betryggande att 100 ledamöter av detta parlament för bara en månad sedan röstade mot avtalet med Senegal. Till min stora förvåning är jag för första gången någonsin till och med överens med mitt eget utrikesdepartement. Till och med där inser man att dessa avtal helt enkelt inte fungerar.
I betänkandet intar man en mycket defensiv hållning. De europeiska fiskarna är ?inte pirater?, sägs det i betänkandet. Vad gäller efterlevnaden av de olika reglerna går detta påstående stick i stäv med den aktuella rapporten från Europeiska revisionsrätten. Det mest oroande är att föredraganden och kommissionären förefaller anföra skälet att om vi inte utnyttjar dessa fiskerättigheter kanske något annat land gör det och att det skulle kunna bli ännu värre. Även om detta påstående vore sant - och jag hade inte väntat mig sådana barnsliga argument - kan man inte utplåna en orätt genom att begå en ny. Lås oss dra oss till minnes vilka orätter det här är fråga om.
Dessa avtal leder till en miljömässig ödeläggelse i de mindre utvecklade länderna som med biologiska mått mätt kan jämföras med att tända eld på Serengeti. Detta är en form av imperialism från Europeiska unionens sida och man förvägrar dessa länder i tredje världen en utveckling som annars skulle kunna gynna deras egna ekonomier. Dessutom är dessa avtal moraliskt motbjudande såtillvida att de direkt och indirekt leder till att hundratals infödda svarta fiskare dör varje år.
I detta betänkande ber man oss att blunda samtidigt som människor i själva verket börjar få upp ögonen för vad som pågår. Av denna anledning anser jag att vi bör förkasta detta betänkande. Jag misstänker att det ändå finns en majoritet som är för, men man skall vara medveten om att folk börjar att öppna ögonen och inte kommer att tolerera dessa avtal särskilt länge till.

Langenhagen (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär! Vårt stora intresse, som ni i dag har kunnat lägga märke till i detta parlament, fastän ni själv inte alls är ansvarig för fisket, har förhoppningsvis gjort det tydligt för er vilket stort stöd våra idéer förtjänar såväl i fiskeriutskottet som i kommissionen.
Det har i dag helt tydligt framkommit: vi vill inte ha någon fisk på konstlad väg. Vi vill inte ha fisk enbart från vattenbruk eller i en standardiserad förpackning i hyllan på stormarknaden. Vi vill mer, även om fakta om våra hav är dystra.
Fisken på våra tallrikar kommer alltmer sällan från Europeiska unionens vatten. Det inhemska utbudet kan inte täcka efterfrågan i Europa. Det perspektiv som detta inhemska utbud erbjuder är inte tillräckligt. Vi är alltså hänvisade till att fiska i främmande vatten, såväl på öppna havet som i andra staters kustzoner. Jag tackar er, Miguélez Ramos, för att ni som föredragande för ett ingående initiativbetänkande har främjat detta ämne och tydligt har pekat på de väsentliga problemen.
Europeiska unionens fiskeavtal är en viktig faktor för försörjningen liksom också för sysselsättningen, framför allt i de områden som är beroende av fisket. Att bara tillbakavisa ett betänkande, vilket man nyss krävde, kan inte vara vårt mål, för vi måste trots alla möjliga motsägelser ta itu på allvar med dessa ämnen.
Vi får heller inte glömma bort att vi har exploaterat våra egna vatten så långt att bestånden håller på att ta slut. Tänk bara på reformen av gemenskapens fiskeripolitik. Det vore direkt fatalt - det har en tidigare talare också redan sagt - att nu bara exportera dessa problem.
Jag kräver ett hållbart tillvägagångssätt när det gäller fiskeavtalen och en välbalanserad fördelning av utnyttjandet, men naturligtvis också ett ekonomiskt lönsamt tillvägagångssätt, för jag vill ju inte vara verklighetsfrämmande, men ett ständigt offentligt gynnande motverkar detta mål. Det är motstridigt att rättfärdiga en oansvarig exploatering av bestånden i andra vatten med argument om flottminskning och försörjning av marknaden i Europeiska unionen.
För vårt stora mål måste vara att bevara hållbara resurser såväl i de europeiska som i de utomeuropeiska vattnen. Det betyder emellertid att vi också måste ta verkligt ansvar och inte spekulera i kortfristigt beröm. Det gäller särskilt i fråga om internationella vatten. Här måste något snabbt göras för att effektivt bekämpa det illegala fisket. Enbart kontroller är inte tillräckligt! Vad vi behöver är en standardisering av sanktionerna på internationell nivå. Detta kan endast ske gemensamt och i ett globalt perspektiv. Sanktionerna får inte fungera som alibi. Jag vet, de internationella kvarnarna - även våra kvarnar - mal långsamt. Men vi kommer att fylla på dem och vi kommer också att hålla dem i gång.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Fru talman! Jag samtycker till betänkandet från min kollega och landsman Rosa Miguélez Ramos. Jag håller med henne då hon säger att fisket i internationella vatten är avgörande för Europeiska unionen, för fiskesektorn i sig, men även för den internationella politiken och det ekonomiska och sociala samarbetet med andra länder.
Europeiska unionens realpolitik är emellertid inte i överensstämmelse med denna ståndpunkt och det är inte heller fisket i gemenskapens vatten. I och med den misslyckade reformen av den gemensamma fiskeripolitiken betonades denna beklagliga situation. I det här sammanhanget måste jag säga att min hemregion Galicien är ett av de huvudsakliga offren: I gemenskapens vatten faller vi offer (...) för vissa länder och flottor, i internationella vatten far vi illa av kommissionens och rådets ringaktning till följd av denna internationella politik. Kommissionens tjänsteenheter saknar till och med de nödvändiga mänskliga, budgetära och materiella resurserna. Även fisket på kontinentalhyllan och vattenbruket är i dag, såsom alltid, allvarligt skadat till följd av olyckor som inträffar utanför de galiciska kusterna, såsom olyckan med Prestige. Det här är en situation av trängande aktualitet som måste få en lösning.

Talmannen.
Jag förklarar härmed denna debatt avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum när eftermiddagens debatter har avslutats.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om den påverkan aktiva sonarsystem med låg frekvens har på havsmiljön.

Solbes Mira
Fru talman! För det första vill jag, på kommissionens vägnar, tacka för den inbjudan ni gett oss att göra ett uttalande om denna fråga.
Kommissionen tar med tillfredsställelse den möjlighet parlamentet ger att ännu en gång understryka den vikt som gemenskapen fäster vid bevarandet och skyddet av den biologiska mångfalden i den marina miljön.
Denna vikt framhävdes redan av parlamentet och rådet i gemenskapens sjätte handlingsprogram för miljön, som bland annat syftar till att den biologiska mångfalden år 2010 inte skall ha minskat.
Skyddet och bevarandet av den vilda faunan och floran är också ett av de mål som definierats i kommissionens meddelande om en strategi för skydd och bevarande av den marina miljön.
Valfiskar är mycket ömtåliga inslag i den marina faunan och de är hotade av ett antal mänskliga verksamheter, även om det många gånger inte är enkelt att fastställa en koppling mellan dessa verksamheter och den situation djuren lever i. Kommissionen känner till den aktuella debatten om eventuella skador på vissa valfiskar vid användning av aktiva lågfrekventa sonarsystem. Det är möjligt att sändning av intensiva lågfrekventa toner stör eller oroar valfiskarna, men det är nödvändigt att forska mer detaljerat i denna fråga för att fastställa dess allvar och omfattning. Bristen på visshet om den verkliga påverkan rättfärdigar inte i något fall att man inte vidtar åtgärder för att lösa frågan.
Kommissionen anser att denna typ av teknik, på grund av dess eventuella påverkan på den marina miljön, borde användas med oerhörd försiktighet, och det bästa vore att eventuell påverkan bedömdes i förväg.
Låt mig påminna om att valfiskar skyddas av direktiv 92/43, habitatdirektivet, som tvingar medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder, bland annat för att undvika att dessa arter uppsåtligen störs.
Av dessa orsaker och efter det som nyligen inträffat på Kanarieöarna, bad kommissionen den 20 november, vid habitatkommitténs möte, om mer detaljer om detta av de medlemsstaters nationella myndigheter där frågor som denna kan ha uppkommit. Vi kommer nu att skicka en påminnelse till medlemsstaterna så att de inte glömmer vår begäran. Kommissionen kommer att förmedla all information vi får ut av detta initiativ till parlamentet.
Å andra sidan kommer kommissionen att begära av de oberoende vetenskapliga organen, som internationella havsrådet, att de skall analysera den aktuella situationen samt de tillgängliga kunskaperna om detta för att få mer information om de skador som användning av aktiva lågfrekventa sonarsystem kan ge i den marina miljön. Enbart genom att ha välgrundad vetenskaplig information kan vi fastställa vilka slags ytterligare åtgärder vi skall vidta förutom de redan existerande.

Korhola (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill tacka talmanskonferensen för att man tagit upp denna viktiga fråga till behandling, och jag vill tacka den ärade kommissionären. 
Allra först måste man konstatera att det är fullt berättigat att sträva efter att utveckla försvarssystemet för övervakning av den nya teknologins ubåtar som är svåra att upptäcka med traditionell passiv radar. Det är klart att det enbart är sådana med fientliga avsikter som använder ubåtar som inte syns på radar. Därför finns det skäl att hålla sig informerad. Frågan gäller dock vilken teknologi vi väljer och till vilket ekologiskt pris.
Det lågfrekventa radarsystem, LFAS, som Natoländerna utvecklat kan ge upphov till att valarna förirrar sig till stränderna och kan ge dödliga skador på valarnas inre organ. Det ljud med hög decibel och låg frekvens som radarn producerar kan fortplanta sig tusentals kilometer i havet.
Valdöd har förekommit inom områden där Förenta Staterna har testat systemet. I mars 2000, samtidigt som man testade flottans radarsystem på havet, drev 17 valar upp på stränderna på Bahamasöarna av vilka åtta dog. Vid obduktionen av de döda valarna kunde man konstatera blodutgjutningar i deras hjärnor och inneröron orsakade av extremt högt ljud. Förenta Staternas flotta konstaterade själv i sin rapport över dödsfallen bland valarna på Bahamasöarna att LFAS var den mest sannolika orsaken till att valarna dött.
I september 2002 inträffade på Kanarieöarna, alltså inom EU:s område, den mest omfattande valdöden på 20 år, när 15 valar av olika art dog på grund av inre blödningar. Nato utförde samtidigt en krigsmanöver i området, där 58 krigsfartyg och sex ubåtar från olika länder i alliansen deltog.
LFAS-apparaten producerar lågfrekvent ljud på 1 000 hertz och i medeltal 250 decibel, med vilket den finkammar havsbotten på flera tusen kilometers avstånd.
Det höga men lågfrekventa ljudet påverkar valarnas beteende och inre organ på många olika sätt. Oljudet kan skada öronbenen samt orsaka blödningar i hjärna och lungor. Systemet kan på långt håll från ljudkällan störa valarnas kommunikationssystem som fungerar på samma låga frekvens. Oljudet försvårar valarnas orienteringsförmåga, flockbildning, parning och näringstillförsel. Sambandet mellan radarn och valdöden är dock svårt att bevisa, eftersom det är mycket svårt att spåra valarna och undersöka förändringar i deras beteende på lång sikt.
Förenta Staternas flotta har genomfört en miljökonsekvensutredning för systemet, men välrenommerade amerikanska miljöorganisationer anser att den är bristfällig. I november i fjol förbjöd en federal domare flottan att tills vidare testa systemet inom Förenta Staternas territorialvatten med hänvisning till lagen om skydd av havsdäggdjur. Flottan har dock den nationella myndighetens tillstånd att fram till augusti i år utföra testerna under 432 timmar på andra havsområden.
Flottan har hittills gått med på att testa sin utrustning på långt avstånd från kustområdena samt utanför områden som är kända fortplantningsområden eller vandringsleder för havsdäggdjuren. Forskarna har dock konstaterat att det inte är säkert att utföra testerna ens mitt i Stilla havet, eftersom det är omöjligt att göra en heltäckande kartläggning av valarnas rutter. Systemet täcker upp till 75 procent av världens hav.
Man har inte alls utrett vilken effekt systemet har i Medelhavet eller Östersjön, där radarns räckvidd sträcker sig från kust till kust och djuren inte har någon chans att förflytta sig bort från ljudets verkningsområde. EU har en klar skyldighet att agera och kräva information om systemet.
Frågan är även förknippad med ett klart ekonomiskt intresse: Fiskare inom EU har under det senaste året varit oroliga över radarsystemets inverkan på fiskbestånden i deras fiskevatten. Även om fiskar är mindre känsliga för systemets skadliga effekter än havsdäggdjuren, är det klart att oljudet från radarn kan skrämma bort fiskarna och på så sätt försvåra yrkesutövandet.
Herr talman! Jag tackar kommissionen för uttalandet. Med utgångspunkt i vad jag sagt måste man sträva efter att få till stånd ett användningsförbud för radarsystemet tills vidare, och snabbt utreda systemets inverkan på de levande organismerna i havet. Det vore bäst om Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor på basis av kommissionens uttalande i dag och med stöd av övrigt material tog upp ärendet till behandling och sammanställde ett betänkande om saken.

Lucas (Verts/ALE).
Denna fråga blir allt viktigare både för allmänheten och för parlamentet, och det faktum att vi lyckats samla in 60 namnunderskrifter för vår muntliga fråga på temat, anser jag vara ett tydligt bevis för detta.
Som min kollega Korhola nämnde, tyder allt fler bevis på att de högintensiva ekoloden utgör ett omfattande hot mot havslevande däggdjur och fiskar. Det skrämmande är att denna teknik utsätter dem för bullerföroreningar som är 200 miljoner gånger högre än de störningar vi vet att de annars utsätts för. Mot denna bakgrund är det inte särskilt förvånande att man redan har konstaterat dödsfall på grund av blodstörtning, försämrad hörsel och störningar av matvanor, fortplantning och kommunikation.
Men denna teknik är även ett brott mot FN:s havsrättskonvention där det anges att länderna skall vidta alla åtgärder som krävs för att förhindra, minska och begränsa förorening av havsmiljön från alla typer av källor. Tiden är nu kommen för Nato att handla i enlighet därmed, och eftersom Europeiska unionens medlemsstater utgör över hälften av de 19 medlemsstater som ingår i Nato, har EU ett särskilt ansvar att ta initiativ till sådana åtgärder. Det räcker inte att kommissionen besvarar min skriftliga fråga av den 29 november 2002 bara med att säga att denna typ av teknik måste tillämpas med varsamhet. Faktum är att denna typ av teknik inte kan användas med varsamhet eftersom dessa ljud kan orsaka skador på vävnaderna i den luftfyllda hålighet som sitter bakom hjärnan hos valar och delfiner, så långt som hundra sjömil från det fartyg som utgör ljudets källa. Därför efterlyser vi ett omedelbart moratorium för användningen av LFAS hos alla Nato-länders flottor, och dessutom vill vi att det kommer till stånd en uttömmande och oberoende konsekvensanalys. Vidare vill vi att Förenta staterna och Nato-länderna genomför och offentliggör de studier om de eventuella skadliga effekterna av LFAS som man enligt artikel 206 i havsrättskonventionen är skyldiga att genomföra.
Vi hade dessutom hoppats att rådet eventuellt kunde tänka sig att göra ett uttalande även om LFAS under denna eftermiddag, och jag är besviken över att rådet inte är närvarande. Men även kommissionen har här en viktig roll att spela och jag har två specifika frågor: kommer man att gå med på att genomföra en studie av den inverkan LFAS har på den marina miljön, och kommer man att se till att frågan tas upp inom ramen för den transatlantiska dialogen?
Jag ser fram emot svaren.

Talmannen.
Jag förklarar härmed denna debatt avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer (artikel 50 i arbetsordningen).

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande 6 resolutionsförslag om den humanitära krisen i Nordkorea:
B5-0036/2003 från Ford och Van den Berg, för PSE-gruppen: Den humanitära situationen i Demokratiska folkrepubliken Korea;
B5-0039/2003 från Tannock, Gawronski, Perry och Maij-Weggen, för PPE-DE-gruppen: Humanitär kris i Nordkorea;
B5-0043/2003 från Watson, Malmström och Andreasen, för ELDR-gruppen: Svält i Nordkorea;
B5-0045/2003 från Lagendijk, Turmes, Ahern, Gahrton, Schroedter, Wuori och Maes, för Verts/ALE-gruppen: Nordkorea;
B5-0048/2003 från Belder, för EDD-gruppen: Humanitär kris i Nordkorea;
B5-0051/2003 från Vinci, för GUE/NGL-gruppen: Den humanitära situationen i Demokratiska folkrepubliken Korea.

Swoboda (PSE).
Fru talman, mina damer och herrar, kära kolleger! Vi är mållösa inför utvecklingen i Nordkorea - ett land som inte har någon demokrati, ett land som låter sin befolkning svälta och ett land som samtidigt tror sig vara tvunget att ?beväpna sig med atomvapen? för att försvara sig. Det är mycket svårt för oss att finna en linje här som ger uttryck åt denna djupa oro över situationen i Nordkorea och som samtidigt å andra sidan inte skärper konflikten, en linje som inte leder till en liknande situation som i fråga om Irak, men som ändå kan utöva ett massivt tryck på regeringen i Nordkorea och förmå den att trots allt koncentrera sig på den egna befolkningen istället.
Det är ju inte första gången som vi sysselsätter oss med detta ämne. Vi har - och detta gör oss alldeles särskilt besvikna - gett detta land en rad erbjudanden för att verka för en rent fredlig användning av atomenergi, så att de få resurser som detta land har verkligen kan användas för landets utveckling.
Därför vill vi än en gång göra det klart och tydligt: vi vill verka för en dialog och uppmanar också Nordkorea att inleda en dialog med oss. Vi är glada över att amerikanerna åtminstone i detta fall också är beredda att i en dialog verka för en fredlig lösning och att samtal nu äger rum. Vi uppmanar kommissionen att trots dessa obehagliga och oacceptabla politiska förhållanden fortsätta med den humanitära hjälpen och hjälpa den svältande befolkningen i detta land. I den meningen, fru talman, tror jag att vi kan stödja motsvarande resolution och ge uttryck åt förhoppningen att Förenta staterna och Europa i detta fall beslutar sig för ett gemensamt agerande för att övertyga Nordkorea att snarare hjälpa den egna befolkningen än att framstå som ett hot för världens befolkning.

Tannock (PPE-DE).
Fru talman! Som Nordkoreas diktator smuttar Kim Jong-Il på sin specialimporterade franska konjak och njuter av sina nybakade pizzor som bakats av två italienska kockar, och medan han funderar över vad han skall säga till FN:s sändebud svälter tusentals av hans undersåtar, däribland spädbarn, bokstavligen till döds på grund av att hans katastrofala stalinistiska ekonomiska politik har tvingat landet på knä.
Ännu värre är det faktum att många av landets medborgare är politiska fångar och tynar bort i omskolningsläger där de blir slagna och torterade. Anmärkningsvärt nog går landet under beteckningen Demokratiska folkrepubliken Korea, och ändå har befolkningen aldrig rådfrågats, eftersom Kim ärvde sitt mandat från sin avlidne far som även han var diktator.
Nordkorea, som är en brutal och hemlighetsfull kommunistisk diktatur, har inte bara vid upprepade tillfällen brutit mot internationella avtal, till exempel det avtal som slöts 1994 om att landet skulle avsluta sitt program för anrikning av uran i syfte att tillverka bomber, utan har i det förflutna dessutom brutit mot alla principer om civiliserat uppträdande, allt från kidnappning av japanska civilpersoner - vilket regeringen försvarade med den nästan otroliga förevändningen att man behövde språklärare till sina spioner - till att ägna sig åt politiska mord, till exempel när man för några år sedan sprängde Sydkoreas regering i Rangoon. Man bar dessutom ansvaret för sprängningen av ett sydkoreanskt trafikflygplan.
Den egentliga anledningen till mitt resolutionsförslag är att landet på senare tid har låtit tusentals personer dö av svält till följd av den katastrofala isolationistiska ekonomiska politik som bedrivs och det faktum att man har valt att låta miljontals män fortsätta att vara väpnade, med en omoralisk omfördelning av mat och resurser till militären, utan hänsyn till de försakelser som detta inneburit för den civila befolkningen. Korea är fortfarande en ofullkomlig skurkstat, och till på köpet en mycket farlig sådan. Landet skulle kunna anställa förödelse på Sydkorea, som man rent tekniskt sett fortfarande ligger i krig med.
Därför måste EU gå försiktigt fram och koncentrera sig på att nå fram med humanitärt bistånd till den sedan länge lidande befolkningen. Icke desto mindre måste biståndsgivarna fortsätta att insistera på kontrollförfaranden för att skapa garantier för att maten faktiskt kommer fram till dem som den är avsedd för och inte ges till armén eller, vilket vore ännu värre, säljs vidare för att samla in pengar till mer krigsutrustning eller lyxartiklar till landets politiska och militära elit.

Van den Bos (ELDR).
Nordkorea är den största humanitära skandalen i vår tid. Medan den ?store ledaren? badar i lyx låter han sin befolkning bokstavligen förgås. Över två miljoner människor skall de senaste åren ha dött av svält och över 13 miljoner lider av undernäring. Det kommunistiska vanstyret har sett till att undernärda människor hamnat i kylan och inte har tillgång till ordentlig sjukvård. I arbetarparadiset hålls också cirka 200 000 personer av politiska skäl fängslade i uppfostringsläger. Kina skickar dessutom systematiskt tillbaka politiska flyktingar från Nordkorea fast de är mycket väl medvetna om vilka omänskliga straff som väntar de återvändande.
En lämplig reaktion från världssamfundet försvåras rejält genom det kärnvapenspel som Kim Jong-Il utmanar världen med. Det står inte klart att det går att tala ett rimligt språk med Kim. Jämfört med hållningen gentemot Irak är den amerikanska inställningen en förebild av försiktighet. Europeiska unionen måste med avseende på kärnvapenhotet dra åt samma håll som Förenta staterna i den mån de redan drar åt något håll. Massförstörelsevapen i händerna på en oberäknelig diktator är ett ständigt hot mot världsfreden och det kan alltså inte tolereras.
Dessutom måste vi koncentrera oss på humanitärt bistånd för att förhindra att det mänskliga lidandet blir ännu större. Det är bra att kommissionen vill avsätta 9,5 miljoner euro extra för kvinnor och barn utöver de 50 miljoner som redan avsatts. Frågan är om det räcker. Jag antar att kommissionen är beredd att göra mer om det skulle bli nödvändigt. Det skulle jag gärna vilja få bekräftat av kommissionen. Nordkoreas självvalda isolering har fört landet ur askan i elden. Vi måste söka vägar att bryta det här och få slut på vår tids största humanitära skandal.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Fru talman! Det råder för närvarande en allvarlig humanitär kris i Nordkorea. Under bistra vinterförhållanden är kombinationen av få eller inga energikällor och brist på mat förödande. Därför välkomnar Verts/ALE-gruppen kommissionens beslut att anslå 9,5 miljoner euro till livsmedelshjälp till Nordkorea.
Men det finns ett behov av att i grunden ompröva vår ståndpunkt vad gäller att garantera energiförsörjningen. Organisationen för energiutveckling på Koreahalvön, KEDO, var inte lämpad att tillgodose landets behov och infrastruktur och denna situation får inte fortgå. Vi fördömde organisationen och Europeiska unionens inställning till energikrisen måste bli föremål för en genomgripande översyn. Det gläder mig att kommissionär Patten nu förklarat att Europeiska unionen kommer att behöva utveckla ett alternativt energiprogram för Nordkorea. Vi välkomnar kommissionens ståndpunkt i denna fråga och ser fram emot att ett passande program utvecklas.
Vi måste än en gång granska vår samarbetspolitik med Nordkorea vad beträffar å ena sidan ett program för fattigdomsminskning i syfte att kompensera följderna av ett införande av marknadsekonomi, demokratiska reformer och respekt för mänskliga rättigheter, och å andra sidan ett officiellt diplomatiskt erkännande av Nordkorea från andra staters sida, däribland Europeiska unionen. Detta skulle förbättra Nordkoreas möjligheter att få tillgång till medel från Internationella valutafonden, Asiatiska utvecklingsbanken och andra.
Som Swoboda sade tidigare under denna debatt är nyckeln fortsatta samtal, fortsatta förhandlingar och, framför allt, ett fortsatt arbete för en fredlig lösning på denna kris.

Belder (EDD).
Fru talman! I dag går vi ner i en av kalla krigets sista mörka fängelsehålor. På den 38:e breddgraden hänger en ?järnridå? som är mer hermetiskt stängd än Berlinmuren någonsin var. Efter den ?store ledaren? Kim Il Sung spelar nu bakom den ridån den ?älskade ledaren? Kim Jong-Il det lugubra spelet ?Den stora lögnen?. I nästan dynastiliknande uppföljning har far och son i drygt ett halvt sekel offrat Nordkoreas befolkning för sin megalomana självförhärligande och personliga diktatur. Länge försökte Pyongyang förneka denna fruktansvärda verklighet. Vittnesmål från nordkoreaner som oväntat lyckats fly stämplades som lögner. Satellitbilder gav dock det oemotsägliga beviset: det finns riktiga slavläger för politiska fångar!
Fru talman! Väldigt sent öppnades ögonen för den akuta risk som den nordkoreanska regimen även internationellt utgör. Den direkta anledningen till det var först Pyongyangs ensidiga brytande av icke-spridningsavtalet. Den möjliga utvecklingen av nordkoreanska kärnvapen och den hemliga handeln med dessa, inbegripet raketsystem, manar nu den internationella gemenskapen till en snabb reaktion.
Därför uppmanar jag rådet och kommissionen att verka aktivt för ett regionalt diplomatiskt agerande i den nordkoreanska krisen. Den internationella gemenskapen behöver förresten med kraft avvisa Pyongyangs diktat - ett med kärnvapen framtvingat icke-angreppsavtal med USA - av medkänsla med de nordkoreanska medborgarna bakom Kims ?järnridå?, vilka måste framlida sina liv i förhållanden som knappast går att föreställa sig, och även på grund av den egna säkerheten.

Gawronski (PPE-DE).
Fru talman! Vi har här diskuterat olika kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Nordkorea, kränkningar som strider mot vår moral och vår uppfattning om ett civiliserat uppträdande. Men efter att ha besökt detta land tre gånger tycker jag att den värsta, mest monstruösa formen av kränkning av dessa rättigheter är att den nuvarande ledaren Kim Jong-Il skulle stå som segrare om det i Nordkorea i dag skulle genomföras fria, demokratiska val som hos oss. Detta visar, å ena sidan, de nordkoreanska ledarnas monstruösa förmåga att hålla sitt land isolerat från all yttre påverkan - och i vår globaliserade värld är det inte så lätt - och å den andra det förtryck och den förnedring som denna befolkning är utsatt för. Kränkningarna och våldet drabbar inte bara befolkningens kroppar i form av svält och koncentrationsläger, utan även deras sinnen, som blivit sterila, utan förmåga att tänka klart, som i sovjetiska gulag; nordkoreanerna har reducerats till oskäliga djur som blint följer sin ledare.
Denna barbariska och samtidigt groteska regim måste stoppas. Jag hör till dem som anser att den politik som Förenta staterna bedriver är riktig, framför allt på senare tid: de har sänkt sina anspråk, de har undvikit en kris med Sydkorea, de har fått med sig Kina, ett land som är av avgörande betydelse för att lösa krisen i området. Det bidrag som Europa kan ge, som vi alla kan ge, på det politiska planet, är dessvärre inte stort. Vi kan göra mer på det humanitära planet, och det måste vi göra: skicka hjälp, ja, men vi måste försäkra oss om att den kommer fram till rätt mottagare, till dem som behöver hjälpen, vilket har påpekats många gånger. Trots olika uttalanden och bedyranden i sammanhanget är jag inte alls övertygad om att dessa garantier finns i dag: det vore bra om de fanns, det vore bra om kommissionen kunde lämna oss sådana garantier.

Solbes Mira
Fru talman! Min kollega Chris Patten har haft flera tillfällen att tala om Korea här i denna kammare och när han talar om Nordkorea brukar han säga att det är ett märkligt land.
Några av er har uppmärksammat de motsättningar som finns i Nordkorea. Å ena sidan är det ett land med en enorm armé, med ett hemligt program för urananrikning - det är det första land som drar sig ur icke-spridningsavtalet, vilket är ett hot mot grannländerna - och å andra sidan lider det av svåra interna problem.
Slutet av det kalla kriget medförde ett slut på dess källor till oljeförsörjning och råvaror till låga priser, och landet klarar inte av att producera tillräckligt för att tillfredsställa sina behov. Det råder brist på läkemedel, energi, etc.
Hur skall Europeiska unionen agera vid en så motsättningsfull situation? Det är uppenbart att vi inte kan fortsätta att göra som tidigare. Det är anledningen till att medlemmarna i Organisationen för energiutveckling på Koreahalvön i november förra året beslutade sig för att upphöra med leveranserna av tunga bränslen till Nordkorea. Samtidigt tror jag att det är nödvändigt - och några av er har föreslagit det - att fortsätta arbeta, föra dialog, för att få dem att ta reson. För närvarande diskuterar vi med medlemsstaterna i unionen vilket som är det bästa sättet att nå detta mål, och vi är också nöjda med att se att Förenta staterna håller på att ta fram några av dessa problem i syfte att inleda en dialog med Nordkorea.
Det är sant att vi inte bör - och inte heller vill - straffa de svagaste och minst gynnade befolkningssektorerna i Korea, samtidigt som vi är oroade över vad som händer i den demokratiska folkrepubliken Korea. Särskilt vill vi inte straffa dem på grund av deras regerings misstag. Några av er har talat om groteska regeringar som inte stämmer överens med landets verklighet.
Därför kom ministrarna vid rådsmötet i november efter diskussionerna överens om att vi bör fortsätta med vår biståndsverksamhet, inklusive livsmedelshjälpen. Ni har föreslagit att vi skall bibehålla stödet, men ni säger också att vi måste vara mycket mer noggranna med kontrollen av det. Rådet håller fullständigt med om det. Därför läggs för närvarande särskild vikt vid en lämplig tillsyn av biståndsleveranserna. Vi arbetar speciellt med denna fråga, såväl i de bilaterala kontakterna med Demokratiska folkrepubliken Korea som i kontakterna med Världslivsmedelsprogrammet, som distribuerar vårt stöd till landet.
Vissa uppgifter om vad vi nu gör kan vara användbara för parlamentet. Som ni vet är ECHO den huvudsakliga externa biståndsgivaren till Demokratiska folkrepubliken Korea, exklusive livsmedelshjälpen, och sedan 1995 har vi levererat över 62 miljoner euro i humanitärt bistånd. Stödet beviljas på opartiskt sätt. Det ges till de mest behövande genom frivilligorganisationer i Europeiska unionen, Röda korset och Förenta nationernas organ.
År 2002 gavs 11,5 miljoner euro till återuppbyggnad och skydd av vattenleveranser, brunnar, sanitära strukturer, distribution av vattenbehållare, klortabletter, hygienartiklar, läkemedel etc.
När det gäller livsmedelsstöd är vi i nuläget en relativt blygsam givare. År 2002 - och några av er har talat om det - gav vi 23 000 ton vete - 5 miljoner euro - till Världslivsmedelsprogrammet för Nordkorea.
Förra veckan antog vi ett nödpaket för akut livsmedelshjälp till ett värde på 9,5 miljoner euro. Det innebär 39 000 ton spannmål särskilt för barnen, som ett svar på den begäran som Världslivsmedelsprogrammet i november gjorde för Nordkorea. Det beviljades av ECHO under villkor att Demokratiska folkrepubliken Korea skulle acceptera Världslivsmedelsprogrammets krav - och vi oroar oss ännu en gång för tillsynen. Det innebär att man skall ha en bättre tillsyn och att den skall ske på plats. När det gäller denna sista begäran är det bara kommissionen, Italien, Norge och Schweiz som lovat gå vidare på den vägen.

Talmannen.
Jag förklarar härmed denna debatt avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum när eftermiddagens debatter har avslutats.

Talmannen.
Nästa på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande 5 resolutionsförslag om Ekvatorialguinea:
B5-0038/2003 från Sauquillo Pérez del Arco, Carlotti, Martínez Martínez, Obiols i Germà och Carnero González, för PSE-gruppen: Presidentval och bristande respekt för mänskliga rättigheter i Ekvatorialguinea;
B5-0040/2003 från Ferrer och Posselt, för PPE-DE-gruppen: Ekvatorialguinea;
B5-0044/2003 från Sanders-ten Holte, Sánchez García och Gasòliba i Böhm, för ELDR-gruppen: Situationen gällande de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea;
B5-0046/2003 från Rod, Isler Béguin och Maes, för Verts/ALE-gruppen: Presidentval i Ekvatorialguinea;
B5-0050/2003 från Marset Campos och González Álvarez, för GUE/NGL-gruppen: Presidentval och bristande respekt för mänskliga rättigheter i Ekvatorialguinea.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru talman! Det förakt för demokratin som Ekvatorialguinea stoltserar med sedan flera år nådde sin kulmen vid valen i december förra året.
Resultatet 97 procent av rösterna för regeringen har man nått utan röstsammanräkning, med en tvivelaktig röstlängd, med oppositionsledarna i fängelse och utan frihet att yttra sig under kampanjen, och utan frihet att hålla sin röst hemlig på en valdag då valfunktionärerna var militärer.
Ett val där oppositionspartierna, inför så mycken uselhet och övergrepp, drog sig tillbaka. Kort sagt, bedrägliga och ogiltiga val vars resultat inte bör erkännas av världssamfundet, med Europeiska unionen i spetsen.
Fru talman! Med tanke på att detta är Europaparlamentets femte resolution om de mänskliga rättigheterna i Guinea och ordförandeskapets uttalande om valen i Guinea, ber den socialdemokratiska gruppen unionens institutioner att de skall använda alla tillgängliga medel för att man i Ekvatorialguinea skall inleda en fredlig övergångsprocess mot demokrati, omedelbart släppa de politiska fångarna fria och uppfylla de internationella avtal president Obiang ingått.
Fru talman! Vi lägger stor vikt vid punkt 7 i vår gemensamma resolution, där vi säger att ?Europaparlamentet uppmanar rådet att rekommendera de europeiska länder som är medlemmar i FN:s kommissariat för mänskliga rättigheter att förlänga mandatet för FN:s särskilda sändebud i Ekvatorialguinea?. Vi talar om ett land som har olja och vars intäkter president Obiang, hans familjemedlemmar och vänner drar nytta av. Däremot inte Guineas befolkning. En tredjedel av befolkningen har en beräknad livslängd på 40 år och 57 procent har inte tillgång till dricksvatten.
Fru talman! Därför bör man kanske i Förenta nationernas säkerhetsråd arbeta för ett embargo för den guineanska oljan, och eftersom fyra av Europeiska unionens medlemsstater sitter i rådet, kan kanske en lyckad åtgärd vara en uppföljning av demokratiseringsprocessen i ett antal länder samt främjandet av lämpliga åtgärder för att sätta igång nödvändiga förändringar, i enlighet med de prioriteringar som Europeiska unionen satt upp.
Vi måste säga ?det räcker nu? till de länder där enbart en minoritet drar nytta av resurserna, medan resten av befolkningen fortfarande lever i fattigdom.
Fru talman! Därför anser vi att denna resolution är mycket bra och positiv för att uppnå det som parlamentet och Europeiska unionen prioriterar.

Ojeda Sanz (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär! Vi är mycket oroade över läget för de mänskliga rättigheterna och vi är också bekymrade över att de demokratiska landvinningarna går så sakta i Ekvatorialguinea.
Den rättegång som hölls förra våren, som avslutades med 68 dömda personer, visade att det inte finns några rättsliga garantier som kan godkännas internationellt. Det stod klart i denna kammares uttalande i juni förra året. Domstolen bröt en långsam men positiv utveckling. Det är att fördöma, men man får inte glömma att den bästa lösningen inte alltid är att klippa av de samtalskanaler som finns med ett land som brister i respekten för de mänskliga rättigheterna.
Vi anser att det vore bra att fullfölja en kritisk dialog med sikte på långsamma framsteg. Man måste fördöma missbruk med all kraft, men man måste också erkänna de framsteg som görs, till exempel frigivningen den 12 oktober av 120 personer som suttit fängslade under lång tid med anledning av den 34:e årsdagen av Guineas självständighet. Jag vet att det naturligtvis inte är tillräckligt, men man måste erkänna att det skett.
När det gäller långsamheten i demokratiseringsprocessen måste man kritisera att de fyra oppositionskandidaterna blev tvungna att dra sig tillbaka under valdagen på grund av oegentligheter vid röstningen, även om valkampanjen ägt rum utan allvarliga incidenter. Naturligtvis får man inte glömma att medlemmar ur viktiga partier är frihetsberövade eller i exil, som Severo Moto, ordförande i det förbjudna Partido del Progreso, som befinner sig i exil i Madrid.
Vi hoppas att nästa val - valet till den lagstiftande församlingen som skall ske om några månader - skall kunna hållas under större garantier och frihet. Därför borde man i den resolution som i dag debatteras uppmana den guineanska regeringen att vidta åtgärder som gör dess vilja att demokratisera systemet trovärdig, genom att upprätta en seriös dialog med absolut alla politiska grupper. Samtidigt borde dessa politiska grupper låta bli uttalanden som de som de fyra tillbakadragna kandidaternas, eftersom de kan leda till våldsamheter.
Man måste kritisera det som går att kritisera, men hjälpa till att göra framsteg. Därför kan vi inte stödja denna resolution eftersom den bara är en total attack mot den guineanska regeringen. Den skulle kunna ge en kontraproduktiv verkan och varken gynna den guineanska befolkningen eller leda till en demokratiseringsprocess.

Van den Bos (ELDR).
Maktmissbruk på befolkningens bekostnad hör till ordningen för dagen i Afrika. Om presidenten blir omvald med 97 procent av rösterna så är det något fel med det valet. Den så kallade valstrid som höll Obiang vid makten var en fars. Det passar helt in i bilden av en regering som i flera år inte lyssnat till internationella rekommendationer om att införa en demokratisk regim. Förenta nationernas och EU:s delegationer var inte välkomna att observera valet. Det största oppositionspartiets generalsekreterare togs till fånga. Oppositionsledarna genomgick i våras en orättvis rättegångsprocess. Inte undra på att alla andra kandidater än den regerande presidenten drog sig tillbaka före valet.
Ekvatorialguinea är ytterligare ett av de utfattiga afrikanska länder där någon klamrar sig fast vid makten, skor sig själv, kränker de mänskliga rättigheterna och struntar i den internationella gemenskapen. Europeiska unionen måste vara hård i den politiska dialogen. Det får inte vara tal om några eftergifter med avseende på den nionde Europeiska utvecklingsfonden om inte situationen förbättras drastiskt. Inte ens om det sker inom ramen för demokratisering eller kapacitetsbyggnad skall detta av regimen kunna förklaras som ett berättigande för den. Det här politiska missbruket kan inte tolereras. Oppositionsledarna och alla andra politiska fångar måste friges omedelbart. Valet måste ogiltigförklaras och ett nytt val måste anordnas. En internationell utredning måste inledas angående oljebolagens verksamhet och vilken roll presidenten har i det hela.
Fru talman! Demokratisering är ett nödvändigt villkor för effektiv fattigdomsbekämpning. Fattigdomen i afrikanska länder kan inte bara skyllas på globaliseringen, bristande marknadstillträde eller otillräckligt bistånd. Många afrikanska länder gör fortfarande själva en soppa av alltihop. Ekvatorialguinea är ett sådant land där utvecklingen stagnerar på grund av maktmissbruk. Stackars befolkning!

Posselt (PPE-DE).
Fru talman! Ekvatorialguinea är sedan årtionden tyvärr ett negativt exempel på ett afrikanskt land, men det är tyvärr inget unikt fall. Vi måste ha helt klart för oss att vi här har ett mycket stort ansvar. Naturligtvis finns det maktmissbruk, korruption och diktatoriska brott mot alla ansatser till rättssäkerhet där. Det är absolut sant och det måste vi fördöma kraftfullt.
Men å andra sidan har vi ett medansvar, eftersom detta land i likhet med många andra afrikanska länder har blivit ett verktyg för internationella råvaruintressen - och tyvärr även europeiska råvaruintressen. Den stora roll som oljebolagen spelar i detta land, men även diamanthandeln - även brottsliga affärer som människohandel spelar där en roll - leder tyvärr också till en destabilisering av landet. Här utnyttjas etniska och politiska konflikter, som emellertid för det mesta har sina rötter i etniska konflikter, för att iskallt bedriva en politik för råvaruförsörjning. Därför betraktar jag punkt 7 i resolutionen som synnerligen viktig, för här har vi ansvar och här har vi också möjligheter till inflytande. Ett sådant betänkande om oljebolagens roll behöver vi verkligen.
Jag stöder inte kravet på en absolut bojkott, på att all ekonomisk hjälp helt och hållet skall ställas in. Detta drabbar i regel inte diktatorerna, det drabbar - om det över huvud taget drabbar någon - befolkningen i detta under alla förhållanden plågade land. Jag kan bara ge min spanske kollega rätt. Jag är av den uppfattningen att vi energiskt måste fördöma maktmissbruket. Men vi måste också försöka att upprätta en dialog med president Obiang för att se till att oppositionen åter långsamt kan börja arbeta och exilpolitikerna kan återvända, och vi måste även verka för att den planerade konferensen om rättssystemet i landet kan komma till stånd. Om vi inte i detta land börjar med en mycket grundläggande institutionell uppbyggnad, vilket vi ju redan har försökt med i europeiska länder som Kosovo eller Bosnien-Hercegovina, där förhållandena är mycket, mycket enklare och stabilare, kommer vi aldrig att få någon framgång!
Vi kan där inte från den ena dagen till den andra införa en europeisk måttstock, utan detta kommer att kräva en utveckling som spänner över decennier och som först måste inledas. Därför önskar vi också - som sagt - följande: en dialog med president Obiang, stöd för konferensen om rättssystemet, frigivande av oppositionen, legalisering av oppositionspartierna, och nyval under internationell övervakning. Detta är de närmast följande steg som vi måste ta, men det vore ödesdigert om man nu ville ta det andra steget före det första. Därför råder jag nu till måttfulla åtgärder. Att enbart utfärda sanktioner är ingen lösning. Vi bör framför allt inte peka finger åt andra, utan först rannsaka oss själva, det vill säga undersöka vilken roll våra oljebolag spelar i detta tyvärr mycket smutsiga spel.

Carnero González (PSE).
Fru talman! Min kollega och vän, Ojeda, använde uttrycket ?bristande? då han talade om Ekvatorialguineas regering när det gällde demokrati och mänskliga rättigheter.
I ordalag som säkerligen skulle falla kommissionär Solbes i smaken, som ägnar sig åt ekonomiska och monetära frågor, är bristen sådan att Guineas regering är helt bankrutt i dessa frågor. Och den är inte bara bankrutt utan den envisas dessutom med att inte uppfylla någon av de förpliktelser den åtagit sig. För det första förpliktelserna gentemot Europeiska unionen och i allmänhet inför världssamfundet när det gäller vägen till att vara en rättsstat.
De senaste valen var ett tydligt exempel på att Obiang inte vill ha demokrati, att han inte vill ha mänskliga rättigheter i sitt land. Ännu mer dramatisk var den rättegång som hölls mot oppositionen och som till konsekvens fick inte bara politiska fångar utan också döda på grund av tortyr i fängelset Black Beach, vilket vi i denna kammare kritiserat vid flera tillfällen.
Europeiska unionen har ett ansvar för demokratin och de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea och vissa av medlemsländerna har ett dubbelt ansvar. Två av dem sitter för närvarande i säkerhetsrådet: Frankrike och Spanien. Därför anser jag att det är nödvändigt att Europeiska unionen antar en gemensam insats för en förpliktelse för demokrati och mänskliga rättigheter. Varför inte på förslag från dessa länder? Dessutom bör unionen tala med ett tredje land som visar oerhört stort intresse för Guinea, inte på grund av dessa frågor utan på grund av oljan, det vill säga Förenta staterna.
Därför är det mycket viktigt att ha kvar punkten om en uppförandekod i resolutionen, eftersom vi inte kan tillåta oljebolagen att agera utan en sådan. Oljan, den stora rikedom man tar från de guineanska medborgarna, är i dag frågans kärna. I den ligger Obiang Nguemas regims styrka. Därför måste Europeiska unionen agera med kraft. Gör denna gemensamma insats, tala med Förenta staterna, kom överens med Washington och uppmana också oljebolagen att uppfylla sina skyldigheter, att helt enkelt uppfylla sina skyldigheter gentemot människorna.
Kommissionen måste utvärdera vad det är som pågår med oljan i Ekvatorialguinea. Jag skulle till och med begära mer. Jag skulle begära att kommissionen beaktar möjligheten att åter öppna sitt kontor i Malabo. Förenta staterna kommer att öppna sin ambassad igen. Varför? För oljan. Låt oss ånyo öppna vårt kontor. Varför? För de mänskliga rättigheterna och demokratin.
Därför stöder de europeiska socialdemokraterna denna resolution i sin helhet. Den kommer att tas väl emot av dem som, liksom Celestino Bacale, CPDS presidentkandidat, som samlade tusentals anhängare vid kampanjmöten, kan säga att Europeiska unionen är med oss, på samma sätt som talman Cox en gång klart och tydligt talade till förmån för demokrati och mänskliga rättigheter i Guinea.

Solbes Mira
Fru talman! Kommissionen delar den oro ni uttryckt angående läget för de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea. Vi bedömer att det har skett en stor försämring av läget under det senaste året, att man brutit den svagt positiva utveckling som verkade ske fram till slutet av 2001. Denna försämring gör att man kan betvivla president Obiangs verkliga vilja att demokratisera landet och respektera de mänskliga rättigheterna.
Vi delar också era tvivel och er bedömning av valen den 15 december, som genomfördes i förtid utan respekt för den egna konstitutionen och med hinder för närvaro av valobservatörer. De kan uppenbarligen inte kallas för demokratiska val.
Å andra sidan borde den generella nåd som president Obiang beviljade i oktober förra året tillämpas på alla hans politiska motståndare som tillfångatogs under våren 2002 och som dömdes i osäkra rättegångar.
Alla är vi överens när det gäller samarbetet med Ekvatorialguinea, som är mycket villkorat av svårigheterna i demokratiseringsprocessen och utvecklingen för de mänskliga rättigheterna i landet. Samarbetet blockerades under flera år och för fem år sedan inleddes ett partiellt samarbete. Det är riktigt att det nationella vägledande programmet i den åttonde europeiska utvecklingsfonden, som undertecknades i juli 2000, som prioritering för vår insats visade stödet för demokratin, de mänskliga rättigheterna, det civila samhället och rättsstaten. Man fastställer dessutom att för förfogande av de europeiska fonderna för andra insatser måste den guineanska regeringen uppvisa synbara ansträngningar inom området i fråga. Därför är vårt förslag inriktat på att främja demokratisering och respekten för de mänskliga rättigheterna.
När det gäller punkt 7 i resolutionen skulle jag vilja uppmärksamma att kommissionen redan i oktober förra året föreslog regeringen i Ekvatorialguinea att den inom en så snar framtid som möjligt skulle göra en utvärdering av de insatser som gjorts för att konsolidera rättsstaten och främja de mänskliga rättigheterna, på det sätt som föreskrivs i samarbetsprogrammet. Det är nödvändigt att man först gjort en utvärdering av läget och dragit slutsatser av denna för att kunna fatta beslut som handlar om fortsatt samarbete med detta land, och i synnerhet för att underteckna ett nytt nationellt vägledande program i den nionde europeiska utvecklingsfonden.
Avslutningsvis anser kommissionen att det är nödvändigt - vilket några av er har bekräftat - att fördubbla det internationella arbetet och påtryckningarna i alla instanser - särskilt i Internationella valutafonden, men inte bara där - för att framtvinga en öppen och effektiv förvaltning av oljeresurserna, och för att ökningen av resurserna omvandlas till en motsvarande förbättring av den ekvatorialguineanska befolkningens livsvillkor.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär Solbes Mira.
Jag förklarar härmed denna debatt avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum när eftermiddagens debatter har avslutats.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande 5 resolutionsförslag om Tjetjenien:
B5-0037/2003 från Paasilinna och Sakellariou, för PSE-gruppen: Icke-förlängning av OSSE-mandat i Tjetjenien;
B5-0041/2003 från Suominen, Oostlander och Posselt, för PPE-DE-gruppen: Icke-förlängning av OSSE-mandat i Tjetjenien;
B5-0042/2003 från Malmström, för ELDR-gruppen: Tjetjenien;
B5-0047/2003 från Staes, Wuori, Schroedter, Cohn-Bendit, Isler Béguin och Hautala, för Verts/ALE-gruppen: Situationen i Tjetjenien;
B5-0049/2003 från Ainardi och Vinci, för GUE/NGL-gruppen: Situationen i Tjetjenien.

Swoboda (PSE).
Fru talman! Situationen i Tjetjenien uppvisar tyvärr inte någon verklig förbättring, trots våra bemödanden att förmå Ryssland att inta en förnuftig hållning. Vi har gång på gång betonat att kampen mot terrorismen är en helt och hållet berättigad, ja nödvändig kamp. I fallet Tjetjenien - detta gäller även för liknande situationer i samband med Irak och andra områden - har vi emellertid alltid betonat att bomber, militära angrepp och militära åtgärder inte är lämpliga för att lösa frågan om terrorismen. Därför måste vi också klart och tydligt säga till Ryssland att vi är djupt besvikna över att Ryssland som är och skall vara en partner till Europeiska unionen inte bedriver en förnuftig politik med vilken man försöker att bekämpa orsakerna till terrorismen och inte bara själva terrorismen.
Vi är djupt besvikna över att människor tvingas återvända till detta osäkra land, och över att man till och med med våld återför de som drivits på flykt. Vi är av den uppfattningen att man måste uttömma alla möjligheter för att här komma fram till en fredlig lösning. En sådan möjlighet skulle en folkomröstning kunna vara, om den äger rum under objektiva förhållanden. Människorna själva skall ge uttryck åt sin uppfattning, och jag anser att det även skulle vara bra för Putins och Rysslands rykte om Ryssland kunde återvända till en förnuftig, fredlig Tjetjenienpolitik eller över huvud taget kunde börja utveckla en sådan.
(Applåder)

Oostlander (PPE-DE).
Nyheterna från Tjetjenien är fortfarande mycket chockerande för oss alla. De ryska trupperna kör över befolkningen i sin kamp mot den tjetjenska republikens upproriska trupper. Det finns människor där som lever under ovanligt bekymmersfulla förhållanden, både inne i Tjetjenien och utanför. De som flytt tvingas att återvända till ett område där det egentligen inte går att leva. Militärernas brott beivras inte i tillräcklig utsträckning och med den här resolutionen vill vi protestera mot det. Groznyj är fortfarande en mycket osäker plats, vilket tyder på att det absolut inte är slut på bekämpandet av de så kallade rebellerna i Tjetjenien. Byggnader sprängs i luften och de eventuella samtalspartnerna för Europaparlamentets delegation ligger egentligen allihopa på sjukhuset. I det sammanhanget har ryssarna inte kunnat hitta på något bättre än att skjuta upp EP-delegationens besök i Tjetjenien. Det officiella skälet till det är lite underlig, men på diplomatisk väg har vi alltså fått höra att det beror på att säkerheten absolut inte kan garanteras, vilket naturligtvis den ryska staten upplever som en skam och det är det också.
I det sammanhanget påstås OSSE lägga näsan i blöt, och det påstås att dess mandat helst inte borde förlängas. Det protesterar vi också emot. Vi vill att OSSE:s mandat absolut fortsätter, eftersom det är absolut nödvändigt för biståndet och för senare politiska initiativ vid ett eventuellt val. En annan som lägger näsan i blöt, Erkel, som var chef för Läkare utan gränser i Dagestan, en region som gränsar till Tjetjenien, har kidnappats. Vi vet inte av vem. Ingen lösensumma har begärts. Det är alltså mycket möjligt att denne man, vilket hänt tidigare, har tagits till fånga av myndigheterna själva. Jag har ställt frågor till kommissionen och rådet angående detta. Även kolleger från diverse andra partier har understrukit det och stöder det fullkomligt. Vi vill att kommissionen anstränger sig för att undersöka vad som hänt med Erkel och se efter om han inte kan frisläppas. Hur som helst så måste Europeiska unionen göra allt som är möjligt politiskt sett och inom ramen för gemenskapen och det vittnar resolutionen om. En vit lista för tjetjenska ledare, såsom det föreslås i ett ändringsförslag, tror vi dock skulle ha en motverkande effekt. Det är restriktivt och vår partigrupp anser att den danska regeringen fört en mycket bra politik i det avseendet. Den behövde ingen vit lista.

Ludford (ELDR).
Fru talman! Vad gäller tjetjenerna löper vi risk att göra oss skyldiga till samma brott som var fallet med den europeiska passiviteten i samband med folkmordet på judarna, nämligen likgiltighet. Likgiltigheten gör oss till medbrottslingar. Sedan 1999 har det dött 80 000 människor i Tjetjenien. Hundratusentals personer har blivit flyktingar. Ja, vi uppskattar det ryska samarbetet i kampen mot terrorismen, men det är inget skäl till att blunda för de mänskliga grymheter som begås av båda sidor i Tjetjenien. Den enda lösningen är förhandlingar om en politisk lösning, en folkomröstning och ett val. OSSE:s delegation måste få möjlighet att stanna kvar och hjälpa till med denna process, på samma sätt som Ryssland är närvarande i Kosovo.
Ryssarna försöker att få Achmed Zakajev, den tjetjenska presidentens sändebud, utlämnad. Den danska regeringen avslog begäran på grund av bristande bevis för hans delaktighet i brottsliga gärningar. Den brittiska regeringen, som nu överväger en liknande begäran, bör informera ryssarna om att vi på grundval av principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut, erkänner det danska beslutet i fråga och avslår denna begäran om utlämning till Ryssland. Annars fyller denna princip om ömsesidigt erkännande av nationella beslut inom Europeiska unionen ingen funktion.

Staes (Verts/ALE).
Fru talman! Jag tror att det här är den tredje eller fjärde debatten om Tjetjenien på ett års tid. Det visar vårt parlaments beslutsamhet att inte tiga om det här kriget. Det sägs att våra ryska vänner inte gillar den här sortens debatter och inte heller de resolutioner som vi antar här. Kolleger! Jag har alltid lärt mig att man skall säga sanningen till sina vänner, att man inte får dölja något. Om vänner börjar tiga för varandra så är de på fel väg. Det budskapet skulle jag vilja ge våra ryska vänner.
Situationen i Tjetjenien är dålig. Det måste vi erkänna. Det vet vi allihop och även ryssarna måste våga erkänna det. Flera olika kolleger har redan påpekat det. Människor försvinner, torteras och biståndsarbetare kidnappas. Det pågår också ett riktigt gerillakrig. Ett smutsigt krig från den ryska sidan, men även från de tjetjenska rebellernas sida. Situationen i flyktinglägren i Ingusjien är penibel. Ändå försöker ryssarna nu förplikta dessa människor att återvända till Tjetjenien. Vi vet alla att det inte är önskvärt under vinterperioden och egentligen också omöjligt. OSSE sparkas ut ur Tjetjenien. Ryssarna vill tydligen inte att någon lägger näsan i blöt där, på samma sätt som ryssarna egentligen även förhindrar att vi skickar dit en delegation. I ett brev till vår talman tycker jag att de använder sig av sofismer i det avseendet. Sanningen är att de för närvarande inte har situationen i Tjetjenien under kontroll och inte kan garantera vår säkerhet.
Vi vet alla att de ryska kollegerna är mycket missnöjda med de resolutioner vi antar. Ändå är den här resolutionen mycket balanserad. Det är en resolution som visar att vi som parlament vill få till en lösning och att vi verkligen vill ge ett positivt bidrag till detta. Jag uppmanar därför de ryska kollegerna att återuppta dialogen med vårt parlament, att umgås med oss på ett ärligt och uppriktigt sätt och att se till att vi äntligen kan sammanföra de båda parterna för att hitta en politisk lösning.

Markov (GUE/NGL).
Fru talman! Tillåter ni mig att i början av dagens debatt uttrycka mitt deltagande med de anhöriga till offren för terrorattacken i Groznyj. Sådana människoföraktande brott kan inte rättfärdigas av något, och gärningsmännen måste ställas till svars för detta.
Trots detta riktar jag en vädjan till de drabbade och till den ryska regeringen att inte svara med samma mynt, utan att söka finna en fredlig lösning. Detta anslag mot den civila förvaltningen visar tydligt att terrorister inte är intresserade av ett fredligt slut på konflikten, utan tvärtom vill destabilisera regionen på längre sikt.
Jag välkomnar avsikten att i mars genomföra en folkomröstning i Tjetjenien, för detta är ett hoppfullt tecken på vägen mot demokrati och självbestämmande. Det är rätt att vilja förmå flyktingarna i Ingusjien att återvända till sin tjetjenska hembygd. Det är i grunden fel att göra detta med hjälp av påtryckningar. Först måste rimliga villkor för ett återvändande skapas. Människorna måste känna sig säkra, de behöver en lägenhet, elektricitet, livsmedel. Skolorna måste fungera, försörjningen på det medicinska området måste vara säkrad. Europeiska unionen är här beredd att engagera sig och ge humanitär hjälp.
Desto obegripligare är den ryska regeringens beslut att inte förlänga OSSE:s mandat. Vad finns det för politiska invändningar mot att man övervakar att de mänskliga rättigheterna iakttas, mot hjälpinsatser för flyktingar, mot stöd för att bemästra konflikter? Som jag ser det ingenting! Det skulle i så fall vara att man tolkar detta som inblandning i ett lands inre angelägenheter och inte som ett erbjudande om hjälp i en mycket svår situation. Eller också är den ryska regeringen övertygad om att ett accepterande av hjälp vore ett tecken på svaghet och att man politiskt sett inte kan kosta på sig detta. Det vore enligt min uppfattning en fatal felbedömning som emellertid kan rättas till.
Som medlem i Europaparlamentets ad-hoc-delegation för förbindelserna med Tjetjenien är jag besviken över återbudet beträffande den med duman överenskomna gemensamma delegationsresan. Inte bara för att vi naturligtvis gärna med egna ögon hade gjort oss en bild av situationen - och har betraktat detta som ett bidrag till ytterligare ömsesidig förståelse - utan också för att det här handlar om en grundläggande politisk fråga och att denna besvarades negativt. Man meddelade oss att orsaken till uppskovet var att Achmed Zakajev hade släppts ur häktet i ett europeiskt land och att en resolution hade tagits av parlamentet om detta.
Jag har förståelse för att duman har en annan politisk uppfattning än vi. Jag har emellertid en grundläggande fråga: hur vill man genom fredliga förhandlingar med verkliga motståndare lösa de mest komplicerade problem i Tjetjenien om man inte ens är i stånd att acceptera en annan politisk uppfattning hos en vänligt sinnad institution?
Fru Ludford, varje jämförelse med nationalsocialismen, med nationalsocialisterna i Tysklands förföljelse av judar och med andra situationer måste kategoriskt avvisas. Det vore att bagatellisera denna unika, historiskt graverande, människorättsföraktande, statligt påbjudna situation. Jag ber er att inte göra detta igen!

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! I Tjetjenien äger för tredje gången i historien ett systematiskt försök till folkmord rum, som den ryska kolonialmakten genomför, och detta av strategiska skäl och av intresse för råvaror i området. Att detta maskeras som en kamp mot terrorismen - även om terrorism förekommer där - är ingenting annat än en cynisk förfalskning av verkligheten. Därför är det viktigt att obehindrat tillträde ges till krigsområdet och att fakta läggs fram till allmänt betraktande.
Vi upplever för närvarande att den ryska makten gör allt för att låta detta krig försvinna bakom en mur av tystnad. För det första har vår kommission hittills inte varit beredd att resa till regionen - vi har många gånger diskuterat med kommissionär Nielson och uppmanat honom att resa dit. Det kan hända att en viss påverkan redan har skett bakom kulisserna här. Sedan har vi sagt: vi som parlament vill åka. Då har man under de mest triviala förevändningar förbjudit vår parlamentsdelegation att resa till krigsområdet - vilket är en skandal, och inte bara något sorgligt som den milda kritiken lyder i föreliggande resolution. För om vi talar om ett partnerskap med Ryssland förväntar vi oss att, på samma sätt som vår partner Ryssland överallt i EU på ort och ställe har rätt och möjlighet att underrätta sig om förhållandena, även vi när som helst kan göra detta obehindrat och fritt i de områden där Ryssland har makten på ett sätt som motsvarar alla internationella avtal som Ryssland har undertecknat, inte minst i OSSE och Europarådet.
Det tredje försöket att resa en mur av tystnad kring Tjetjenien gjorde nu slut på OSSE:s uppdrag och kastade ut en internationell organisation som på ett avgörande sätt har bidragit till att avsluta det senaste Tjetjenienkriget genom en förhandlingslösning. Under övervakning av OSSE valdes ju den hittills ende demokratiskt valde representanten, president Masradov, som vi inte får förvägra rätten till dialog. Och sedan kastades dessutom en tysk delegation under den förtjänstfulle före detta ministern Blüm ut.
Herr talman, jag finner detta skandalöst! Jag anser att vi här måste tala ett tydligare språk än vad som hittills varit fallet. Vi måste tydligt säga till ryssarna: så får det inte fortsätta, vi vill lysa upp mörkret och vi vill få ett slut på detta krig!
(Applåder)

Sylla (GUE/NGL).
Herr talman, mina kära kolleger! Enligt min mening är den nuvarande situationen i Tjetjenien inte mycket spänd, vilket står i kompromisstexten, utan den är verkligen ytterst allvarlig. Dels finns det flera generationer tjetjener som hittills inte har upplevt annat än krig och våld, och som när som helst kan låta sig lockas av högst extremistiska falanger för att utföra oöverlagda terrordåd. Dels pågår ett verkligt kolonialkrig under den ryska arméns ledning, vilket har medfört omfattande utrensningar, brott mot de mänskliga rättigheterna, mord, kidnappningar och framför allt det skandalösa frikännandet den 31 december 2002 av överste Jurij Budanov, som anklagas för att ha våldtagit och mördat en 18-årig tjetjensk flicka. Mot den bakgrunden är det ganska skandalöst att en biståndsarbetare hålls i fångenskap.
Man får inte välja synsätt och tillvägagångssätt efter situation. Om vi tar emot president Putin bör vi göra något för hälsovårdsministern som återvände till Baku och som inte längre har visum, för Achmed Zakajev, som jag ringde i går och som fortfarande bor under övervakning i Storbritannien, och för utrikesministern som hålls kvar i Förenta staterna utan visum. Också dessa personer bör kunna få visum: man måste vara två för att uppnå fred.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Tyvärr är vi medskyldiga till de förfärliga händelser och folkmord som sker i andra delar av världen, eftersom Europeiska unionen aldrig på allvar vågar trampa stater som Ryssland, Kina, Iran eller Israel på tårna. Det borde vara självklart att OSSE får sitt mandat förlängt, att internationella företrädare får tillträde till Tjetjenien och att de människor som har begått allvarliga kriminella handlingar i Tjetjenien straffas. Som dansk vill jag speciellt uppmana till ett antagande av de två ändringsförslagen. Europeiska unionen lyfte inte ett finger när Danmark utsattes för sanktioner från Rysslands sida i samband med att vi, med all rätt och som enda rimliga alternativ, nekade till att lämna ut Zakajev som terrorist. I framtiden bör varken tjetjenska politiker eller någon av medlemsstaterna kunna försättas i en sådan situation.

Dupuis (NI).
Herr talman, mina kära kolleger! Den text vi förbereder oss för att rösta om är helt enkelt avskyvärd och förhatlig. De ledamöter och kolleger som under två års tid har bromsat parlamentets alla krav på att ställa Milosevic inför rätta är desamma - Oostlander är inte här just nu - som i dag bedriver denna ?realistiska? politik gentemot Ryska federationen och Putin, och som så snart det är möjligt döljer den verkliga situationen i Tjetjenien, det vill säga ett verkligt folkmord.
Vi säger att vi är besvikna över att Budanov frigavs. Chockerade är enligt min mening det minsta vi kan vara. Vi beklagar att vi inte kan bege oss till Tjetjenien, med tanke på att vårt besök har skjutits upp fyra gånger och att Europaparlamentets delegation skulle ha åkt till Tjetjenien för två år sedan.
Vi blandar ihop saker och ting, vi förlorar alla hållpunkter. Vi glömmer att det utfördes motståndshandlingar i våra länder under åren 1940-1945, och att motståndet riktades mot ockupationsmaktens symboler, mot Vichy, Quisling, mot personer som samarbetade med ockupanten. Attacken mot högkvarteret i Groznyj är i dag en motståndshandling, även om jag som icke-våldförespråkare inte skulle kunna tänka mig en sådan handling. Vi anklagar de tjetjener som angriper den centrala delen av samarbetet med Moskva för att begå terrordåd. Det här handlade inte om terrordåd. De angrep en kärna av personer som arbetade för den ryska säkerhetstjänsten FSB, och därmed ett strategiskt mål för de stridande, för de tjetjenska motståndsmännen. Vi har förlorat alla begrepp. Vi blandar ihop allt under termen terrorism.
Detta är ytterst allvarligt, liksom det är ytterst allvarligt att förespråka en politisk lösning men samtidigt stödja en folkomröstning som anordnas av ockupanten, och att förorda politiska förhandlingar samtidigt som man i praktiken förbjuder tjetjenska parlamentariker och ministrar att komma till vårt territorium för att träffa våra länders politiker i Europaparlamentet, Europeiska kommissionen och Europeiska rådet, under förevändningen att det är omöjligt. Vi vet mycket väl att artikel 14.3 ger oss möjlighet att upprätta svarta listor över jugoslaviska och vitryska personer och att vi kan upprätta en ?vit lista? över tjetjenska personer. Om vi vill tala om politik måste vi tala politik med politiska samtalspartner. Vi börjar verkligen bli medskyldiga till ett folkmord. Det är dags för parlamentet att vakna upp. Annars kommer vi att upprepa samma avskyvärda saker som hände i Bosnien, Kroatien och Kosovo. Enligt min mening har vi redan betalat tillräckligt för detta.

Solbes Mira
Herr talman! Konflikten i Tjetjenien diskuterades i detalj den 11 september förra året vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryska federationen.
Tyvärr tvingar bristen på framsteg mot fred oss till att ännu en gång ägna vår uppmärksamhet åt Tjetjeniens tragiska situation. Alla känner till att läget har försämrats ur säkerhetssynpunkt sedan det senaste toppmötet i Bryssel. Jag vill ta tillfället i akt att åter bekräfta unionens allra mest energiska fördömande av de senaste terroristdåden, som ännu en gång ändat hundratals människors liv och sårat många fler svårt.
Europeiska unionen står fast mot terrorismen, oberoende av vilka som genomför den och vilka motiv det är som kan ligga bakom. Attentat med bilbomber, godtyckliga mord, kidnappningar och övriga terroristhandlingar kan inte på något sätt rättfärdigas av någon orsak, hur befogad den än kan verka.
Naturligtvis gäller det även Tjetjenien, men vår övertygelse om att terroristbekämpningen inte kan ske på bekostnad av respekten för de mänskliga rättigheterna är lika giltig.
Låt mig till att börja med just ta upp frågan om de mänskliga rättigheterna. Erkända icke-statliga organisationer för mänskliga rättigheter fortsätter att vittna om de grava överträdelser mot de mänskliga rättigheterna som begås i Tjetjenien av Ryska federationens säkerhetstjänst. Mord, tortyr, försvinnanden och övriga brott mot de mänskliga rättigheterna borde också tydligt och hårt fördömas av Europeiska unionen.
Lika allvarlig är de ansvariga myndigheternas brist på en tydlig vilja att följa upp dessa överträdelser. Utgången av rättegången mot överste Budanov är inte en positiv signal i detta sammanhang, snarare tvärtom. En annan negativ händelse var tvångsutrymningen av det tjetjenska flyktinglägret Akiyurt kort före jul, vilket också bedömdes av Europeiska unionen som ett brott mot den internationella humanitära principen att förflyttade personers återresa till ursprungsplatsen skall ske helt frivilligt, utan påtryckningar som de som skedde i det nämnda fallet.
Europeiska unionen mobiliserade sig snabbt för att kräva att andra liknande läger inte skulle följa samma väg, eftersom det enbart leder till den civila befolkningens lidande. Människor förflyttas på grund av krigets våld och terrorism, och så länge dessa pågår kan de inte återvända till sina hem utan att riskera sin integritet. Dessutom skulle de behöva kunna räkna med någon socioekonomisk infrastruktur, som ännu inte finns, för att fortsätta att leva sina liv. Jag vill försäkra er om att kommissionen håller sig uppdaterad om vad som pågår och att den kommer att vidta de initiativ som behövs för att undvika en eventuell upprepning av liknande händelser.
För närvarande håller ECHO på med att planera en övervakningsdelegation till Ingusjien i slutet av denna månad. Kommissionen känner till majoritetens inställning i detta parlament om dessa frågor, samt vad ni gjort i syfte att nå de mål jag just talade om. Kommissionen önskar och hoppas därför att parlamentets delegation för förbindelser med Dumans planerade och ånyo uppskjutna besök i Tjetjenien skall ske snart. Utan tvivel kommer det att bidra till att göra Europeiska unionens röst om konflikten i Tjetjenien hörd.
En annan mycket viktig fråga är den om det stora humanitära bistånd som Europeiska unionen ger. De ryska myndigheterna bistår fortfarande inte med det samarbete som behövs för att de icke-statliga organisationer som distribuerar biståndet skall kunna leverera det i gott skick till mottagarna, trots de upprepade anmärkningarna från Europeiska unionen. Våra biståndsarbetare fortsätter att finna oräkneliga administrativa hinder för att genomföra sitt arbete på ett effektivt sätt. Och det som är ännu allvarligare är att de byråkratiska hindren riskerar deras liv och säkerhet.
I detta sammanhang vill jag påminna om att Arjan Erkel, en av Läkare utan gränsers anställda, är kidnappad sedan flera månader. Vi har enträget bett - och vi kommer att fortsätta att insistera på detta - de ryska myndigheterna att de skall göra allt som står i deras makt för att snabbt få honom frisläppt.
Nu skulle jag vilja ta upp den centrala frågan i den resolution till det brådskande ärende vi i dag diskuterar.
Som ni vet gick mandatet för OSSE:s biståndsgrupp för Tjetjenien ut den 31 december. Bristen på överenskommelse om innehållet i mandatet för det kommande året gör att nämnda grupp i nuläget sett sig tvingad att fatta beslutet att lämna Tjetjenien. Ryska federationen har hittills haft ståndpunkten att biståndsgruppens mandat bör begränsas såtillvida att all politisk roll skulle exkluderas. Det är en motsägelse med tanke på OSSE:s mycket politiska karaktär som europeisk säkerhetsorganisation. Kommissionen anser att bibehållandet av denna grupp inte bara är lämplig utan att det ligger i allas intresse, särskilt Rysslands. Det gör också det arbete som utförs av Europarådets olika organ, vilka också möter ökande hinder för att genomföra sitt arbete.
Dessa internationella organisationers verksamheter verkar ännu mer nödvändiga i nuläget då Ryska federationen är fast besluten att ta ett antal steg mot en politisk normalisering i Tjetjenien. Därför skulle närvaron och hjälpen från de nämnda organisationerna vara det enda sättet att ge normaliseringsprocessen en viss demokratisk legitimitet.
För närvarande pågår intensiva förhandlingar i Wien i syfte att garantera biståndsgruppens närvaro i Tjetjenien, och frågan tas i dag upp i Aten mellan unionens politiska ledare och Ryssland. Vi hoppas att dessa diplomatiska diskussioner skall ge det förväntade resultatet.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Talmannen.
Vi skall nu genomföra omröstningen om det sista betänkandet på föredragningslistan.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Föredraganden har, med avseende på fisket i internationella vatten, gjort viktiga iakttagelser av de sociala, ekonomiska och miljömässiga områdena inom vår fiskesektor. Jag anser emellertid att det är avgörande att både Europeiska kommissionen och Europaparlamentet, inom ramen för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, tar itu med frågan om hur man skall uppfylla de bestämmelser som man enades om i handlingsplanen från toppmötet om hållbar utveckling som ägde rum i Johannesburg under 2002. Bestämmelserna gäller i synnerhet avskaffandet av alla bidrag till illegalt, ohållbart och oreglerat fiske samt kravet att till år 2015 ha återupprättat de fiskebestånd som utarmats.

Piscarreta (PPE-DE)
Det betänkande som vi diskuterar rättfärdigar vårt fullständiga intresse eftersom det innehåller praktiska lösningar på de problem som fiskare drabbas av. Avtal som ingås med tredje länder ger ytterligare fiskeresurser till EU. Med hjälp av sådana redskap kan EU trygga arbetena för dess fiskare, lösa försörjningsproblemen och spela en socioekonomisk roll gentemot utvecklingsländerna. Jag samtycker därför till betänkandet, vars syfte är att öka EU:s närvaro inom regionala fiskeorganisationer och ingå bilaterala avtal samt förnya befintliga avtal. Vi bör föra vår externa fiskeripolitik på ett systematiskt och hållbart sätt. Jag skulle vilja be kommissionen att lägga fram en politisk strategi som ökar den gemensamma fiskeripolitikens internationella dimension. Detta misslyckande med den gemensamma fiskeripolitiken bör inte förbises inom EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och inom dess internationella handelspolitik.
Slutligen skulle jag vilja ta detta tillfälle i akt för att uttrycka mitt beklagande över de nyligen inträffade konfrontationerna i Algarve mellan spanska fiskare och den portugisiska hamnmyndigheten. Spanska båtar som befann sig inom portugisiskt vatten och som utövade illegalt fiske av tvåskaliga mollusker identifierades av den portugisiska hamnpolisen. Jakten resulterade i fysiska konfrontationer och skadade en av myndighetens tjänstemän, vilket krävde ett ingripande med hjälp av en korvett ur den portugisiska flottan. Jag vill tillägga att de spanska lagbrytarna kunde gripas när de använde en uppsugningsmetod för fiske, vilket är absolut förbjudet inom Europeiska unionen. Trots att man varskodde de spanska myndigheterna har den portugisiska regeringen inte fått något svar, vilket inte gynnar de två ländernas nuvarande goda relationer.

Queiró (UEN)
Syftet med gemenskapsflottans verksamhet utanför gemenskapens farvatten är att bidra till försörjningen av den inre marknaden, som lider brist på fiskeprodukter, och att bevara denna verksamhet i de gemenskapsregioner som är beroende därav, vilket historiskt sett har tenderat vara de minst gynnade regionerna eftersom dessa saknar ekonomiska alternativ.
Trots det faktum att Miguélez Ramos betänkande är ett initiativbetänkande bör man inte förvänta sig att kommissionen kommer att ta vederbörlig hänsyn till detta i sin presentation av meddelandet om den gemensamma fiskeripolitikens internationella dimension inom ramen för reformen av denna politik, som vi hoppas att man kommer att lägga fram under de följande veckorna.
När det gäller det här betänkandet hoppas vi att man i kommissionens meddelande kommer att stödja inrättandet av en grundval för en global analys av de problem och behov som Europeiska unionens fiskeflotta har i tredje länders territorialvatten, och att man inriktar sig på två frågor: Hur man skall uppnå ett mer sammanhängande och fullständigt deltagande i de organisationer som styr över de internationella farvattnen, i syfte att skydda gemenskapens legitima intressen; och hur man skall trygga en högre profil för den gemensamma fiskeripolitikens internationella dimension inom ramen för unionens utrikespolitik.
I själva verket är det inte vidare meningsfullt att inom ramen för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken vidta sådana åtgärder som att avskaffa strukturstöd eller stöd till skrotningen av fartyg innan man har fastställt EU:s framtida ståndpunkt när det gäller gemenskapsflottan. Härav vårt stöd till betänkandet, trots de åtgärder som rådet redan har vidtagit inom det här området.

Talmannen.
Därmed har alla punkter på föredragningslistan behandlats.

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 17.05.)

Ribeiro e Castro (UEN)
 - (PT) Vi är alla medvetna om betydelsen av medlemsstaternas flottors verksamhet utanför gemenskapens farvatten. Denna verksamhet är avgörande för att bidra till försörjningen av vår marknad, som lider brist på fiskeprodukter, och för att bevara fisket i de EU-regioner som är beroende därav, och som historiskt sett har tenderat vara de minst gynnade regionerna, vilka saknar ekonomiska alternativ.
Jag har röstat för det här betänkandet, i avsikt att ge uttryck för denna betydelse och att markera mitt godkännande av den analys som föredraganden har gjort - jag samtycker till många av de föreslag som hon har lagt fram. För att citera inledningen till uppförandekoden för ansvarsfullt fiske (FAO-konferensens 28:e möte den 31 oktober 1995), ?Fiske, inkluderat vattenbruk, tillhandahåller en avgörande källa till livsmedel, sysselsättning, fritidssysselsättning, handel och ekonomiskt välbefinnande för människor över hela världen, för såväl nuvarande som framtida generationer och bör därför förvaltas på ett ansvarsfullt sätt.? Jag skulle vilja betona föredragandens varning om behovet av att bekämpa alla former av illegalt fiske, hennes uppmaning om närmare förbindelser med Medelhavsländerna och hennes krav på stöd till skapandet av samriskföretag med tredje länder.
Kommissionen måste ändå klargöra hur den skall trygga en högre profil för den gemensamma fiskeripolitikens externa dimension inom ramen för unionens utrikespolitik. Det är också avgörande att man bevarar effektiva stöd till förnyelse av fiskeflottorna.

