
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om gisslantagande och massakern i Beslan samt terroristbekämpning. 
Bot,
   . – Herr talman! I lördags hedrade vi minnet av att världen plötsligt förändrades för tre år sedan. I denna presentation kommer jag först att se bakåt och förklara grunden för vår politik, därefter kommer jag att ta upp det nuvarande läget i kampen mot terrorismen innan jag går in på det nederländska ordförandeskapets handlingsprogram. Jag kommer att avsluta med några ord om samarbetet med Ryssland.
Efter den 11 september 2001 stod det klart för oss att terrorattacker finns närmare oss än vi vill tro. Det är ett hot som vi inte kan nonchalera. Vi har alla sett de fasansfulla terrordåden på TV. Vi har bevittnat dessa attacker och vi har också ett gemensamt ansvar för att se till att de inte inträffar igen. Det vi har sett, såväl utanför Europeiska unionen – i Jakarta, Beslan, Irak, Afghanistan och i Mellanöstern – som inom unionen – i Madrid för sex månader sedan – kräver handling, nu och i framtiden. Varje attack ger upphov till nya frågor som kräver nya svar och varje attack utgör nya utmaningar som vi gemensamt måste ta itu med genom konkreta åtgärder. Vi måste skydda våra medborgare bättre. Vi måste fortsätta att se över våra policyinstrument i nära samarbete med andra. Det finns inga snabba lösningar på problemet med terrorism. I den långsiktiga kampen mot terrorismen kommer man att tänka på två nyckelord: skydd och samarbete, liksom tanken om skydd genom samarbete.
När det gäller skydd har Europeiska unionen gjort mycket under de tre senaste åren. Vi har förbättrat vår lagstiftning och breddat våra policyinstrument. Vi har utarbetat och genomfört nya åtgärder för att skydda våra gränser, vår luftfart osv. Vi har börjat sätta säkerheten först, även på internationell nivå.
När det gäller samarbete har terrorattackerna lärt oss att det inte går att göra åtskillnad mellan den inre och den yttre säkerheten: de är två sidor av samma mynt. Det finns två grundläggande skäl till detta: För det första upphör inte terrorismen vid gränserna och för det andra är den ett globalt hot: attacker kan ske – och har också skett – var som helst i världen. Ett verkligt skydd kan därför endast skapas genom internationellt samarbete. Vi måste också noggrant överväga frågan om vårt tillvägagångssätt stämmer överens med våra partnerländers när det gäller att skapa tillräckliga förutsättningar för nära samarbete. Nationella och internationella åtgärder bör anpassas så att de kan stärkas ömsesidigt.
Terrorismen utgör inte bara en attack mot vår politiska och ekonomiska frihet, utan även mot våra normer och värderingar: frihet, demokrati, tolerans och rättssäkerhet, värderingar som vi måste skydda. Terrorismen är inte bara en attack mot västerländska värderingar, den är en attack mot de universella värderingar som utgör FN:s grundvalar. Det enda sättet att besegra terrorismen är att konfrontera den. Därför måste vi stå starka och aktivt bekämpa detta månghövdade monster. Man kan förledas att tro att alla medel är tillåtna i denna kamp. Men här måste vi vara försiktiga. I vår gemensamma kamp måste vi upprätthålla de normer och värderingar som terrorismen försöker krossa.
Terrorism handlar i hög grad om säkerhet, som är kärnpunkten i vår existens. Vi har utvecklat en ny säkerhetstaktik genom flera olika processer, i syfte att vidta mer djupgående åtgärder mot terrorister och förhindra nya attacker. FN utgör en del av denna kärnpunkt. FN:s säkerhetsråds resolution 1373 har tvingat länderna att förbättra sin politik mot terrorism, inte bara i ord, utan även i handling, och inte bara genom att förbättra gällande lagstiftning eller genom att utarbeta ny lagstiftning, utan även genom att genomföra denna i praktiken. Resolutionen innehåller bland annat åtgärder för att bekämpa finansiering av terrorism och främja förebyggande insatser mot terrorism och straff mot terrorister. Handlingsplanen mot terrorism, som har införlivats i FN:s säkerhetsråds resolution 1373, skall därför betraktas som den viktigaste globala referenspunkten för åtgärder – åtgärder som måste vidtas av FN:s samtliga medlemsstater. 
Inom Europeiska unionen har Europeiska rådet och rådet (allmänna frågor) – samt andra rådskonstellationer, t.ex. rådet (rättsliga och inrikes frågor), rådet (transport) och Ekofinrådet – sedan den 9 november aktivt arbetat med att utarbeta, genomföra och förbättra en omfattande EU-handlingsplan. Denna handlingsplan omfattar bland annat den europeiska arresteringsordern, gemensamma utredningsgrupper, Eurojust och lagstiftning mot finansiering av terrorism.
Vi har även varit aktiva när det gäller den yttre politiken. Säkerheten är en nyckelfråga och står i centrum för den europeiska säkerhetsstrategin, som skall bidra till ett starkare multilateralt system. Syftet är att hantera olika hot – däribland terrorismen – genom aktiva, mer sammanhängande interna och externa åtgärder, med utökade möjligheter och i nära samarbete med våra partner.
Vi har även beslutat att inbegripa en klausul om terrorism i nya kontraktsförbindelser med tredjeländer, liknande klausulerna om mänskliga rättigheter. Detta kommer att göra det möjligt för oss att hålla verkliga samråd med tredjeländer som inte fullt ut följer sina internationella förpliktelser när det gäller terroristbekämpning, vilket bland annat gäller genomförandet av resolution 1373. Genom att tillämpa taktiken morot och piska – där bistånd är moroten – kan vi utnyttja Europeiska unionens politiska och ekonomiska styrka i kampen mot terrorismen.
Jag går nu över till ordförandeskapets program. Det nederländska ordförandeskapets handlingsprogram på området terroristbekämpning är mycket omfattande. Förutom en stark inriktning på genomförande av EU-åtgärder och lagstiftning omfattar programmet nya initiativ på många områden. Ett viktigt verktyg i denna fråga är EU:s handlingsplan mot terrorism. Den antogs av Europeiska rådet efter de fasansfulla attackerna i Madrid i mars i år. Ordförandeskapet har ett nära samarbete med EU:s samordnare i kampen mot terrorism, Gijs de Vries, för att genomföra och komplettera denna handlingsplan.
De nyckelområden som vi som ordförandeland vill göra konkreta framsteg inom är rättsliga och inrikes frågor, förbättring av samarbetet mellan underrättelsetjänster, förhindrande av finansiering av terrorism och stärkande av EU:s externa politik och politik mot terrorism.
När det gäller rättsliga och inrikes frågor kommer vi att inrikta oss på att genomföra åtgärder som den europeiska arresteringsordern. Vi måste också förbättra samarbetet mellan våra underrättelsetjänster. Att ha god information om vad terrorister planerar och förbereder är vårt bästa försvar. I EU:s handlingsplan anges redan huvuddragen i några av de åtgärder som vi har för avsikt att vidta, och Gijs de Vries är starkt engagerad i detta arbete. Vi håller på att stärka EU:s lägescentral (SitCen), som kommer att medverka i arbetet med att sammanställa analyser om terrorism i Europa. Vi måste även stärka Europols roll. Inom kort kommer Europeiska unionens justitie- och inrikesministrar att träffa sina amerikanska motsvarigheter för att se hur det transatlantiska samarbetet inom terroristbekämpning kan stärkas.
Förebyggande av finansiering av terrorism står högt upp på vår dagordning. Även om EU har en ledande roll i kampen mot terrorism kan vi inte sitta med armarna i kors. Pengar är terrorismens livsnerv, och vi måste förstärka våra finansiella system för att se till att de inte missbrukas av terrorister. Det tredje penningtvättsdirektivet är ett nytt steg i den riktningen. Vi måste också stärka vår politik för att frysa terroristers tillgångar. Vi arbetar följaktligen för att göra EU:s clearinghus effektivare och säkra ett bättre genomförande. Slutligen kommer vi att undersöka hur vi kan hindra penningkurirer från att kringgå bankbestämmelserna genom att föra in kontanta pengar över gränserna.
När det gäller vår externa politik vill vi försäkra oss om att unionens medel utnyttjas fullt ut för att samarbeta med andra länder i kampen mot terrorism. Som jag nämnde tidigare är terrorism en företeelse som sträcker sig över de internationella gränserna. Vi är fullt och fast övertygade om att vi måste samarbeta med tredjeländer för att verka för ratificering och genomförande av FN:s konventioner mot terrorism och tillämpa politisk dialog och tekniskt bistånd för att stödja länder som är villiga att samarbeta. EU är redan aktivt i Indonesien, Filippinerna och Pakistan, där unionen genomför speciella program. EU har även andra program i flera länder i syfte att mer allmänt stärka deras rättssystem. Vi anser att EU bör göra mer och vi för därför samtal med ett antal nyckelländer för att undersöka hur vi kan utöka vårt samarbete.
Detta leder mig in på frågan om terrorismen i Ryssland. Ryssland är djupt oroat över terroristhotet, och det med all rätt. Detta är inte bara ett bekymmer; det är ett verkligt problem för Ryssland, som har utsatts för tre storskaliga terrorangrepp på drygt en vecka. Vi måste visa vår medkänsla, och det har vi också gjort. Det är ett faktum att Europeiska unionen alltid systematiskt har fördömt alla terrorhandlingar. Ryssarna förtjänar allt stöd vi kan ge dem. Vi står följaktligen vid Rysslands sida för att bistå i ansträngningarna för att bekämpa terrorismen. Inom ramen för våra förbindelser för vi redan regelbundna diskussioner med Ryssland om frågor som rör kampen mot terrorism. Vi är beredda att utöka samarbetet på teknisk nivå och dela med oss av de erfarenheter av terroristbekämpning som vi har inom EU. Vi kommer att utnyttja de regelbundna dialoger som vi för med Ryssland för att diskutera hur vi skall gå vidare i denna fråga. Vi är villiga att diskutera antiterrorismstrategier och metoder med ryssarna, så att vi kan lära av varandra.
Detta samarbete utgör en del av vår övergripande strategi för att stärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland. Det ingår i vårt mål att göra påtagliga framsteg inom alla de fyra gemensamma områdena vid nästa toppmöte den 11 november. På området yttre säkerhet har vi gjort framsteg. Men detta samspel måste gå hand i med utbyggnaden av samarbetet på det gemensamma området inre säkerhet.
Terrorattackerna har lett till att Moskva fortsätter att betrakta Tjetjenien som den dominerande antiterroristfrågan. Detta ger upphov till oro. Vi har varit konsekventa i vår ståndpunkt att de mänskliga rättigheterna måste respekteras i kampen mot terrorismen. Europeiska unionen intar en tydlig ståndpunkt om läget i Tjetjenien. Vi kommer att fortsätta att framföra denna åsikt till Ryssland även i framtiden.
När det gäller terrorattacken i Beslan skall jag fatta mig kort. Vi har fullständigt och villkorslöst fördömt denna attack och har framfört våra kondoleanser till offrens familjer, den ryska regeringen och det ryska folket. Vi stödde därför fullständigt ert initiativ, herr talman, att skolor i hela Europa skulle hålla en tyst minut klockan 12 i går för att hedra offren för detta terrorangrepp. På så vis kunde våra barn visa världen sin sorg över offren och sin oro över terrorismen. Det är nu upp till oss, politikerna, att omsätta denna oro i konkret handling och återigen intensifiera vår kamp mot terrorismen, samtidigt som våra grundvärderingar respekteras.
Patten,
   . – Herr talman! Låt mig ta vid där Nederländernas utrikesminister avslutade och klargöra att ingen som har den minsta tillstymmelse till mänsklighet kan bli annat än bestört och djupt bedrövad av de tragiska händelserna på skolan i Beslan i Nordossetien för två veckor sedan. Jag upprepar kommissionens kondoleanser till befolkningen i Beslan. Jag fördömer också oförbehållsamt och oreserverat terrorhandlingar var dessa än begås. Attacker mot civila är alltid förkastliga. När de avsiktligt riktas mot barn antar de nya dimensioner av grymhet.
Tråkigt nog var detta, som ordförandeskapet konstaterade, ingen isolerad händelse. Ryssland har utsatts för ett flertal terrorangrepp under de senaste månaderna, och målen sträcker sig från Moskvas tunnelbana till inrikes passagerarflyg. Att de har skett så ofta är djupt oroande, och kommissionen har naturligtvis förklarat att den är redo att samarbeta med Ryssland för att kämpa mot de mycket konkreta hot som landet står inför. För att ta ett exempel samarbetar vi redan med Ryssland för att bekämpa finansiering av terrorism, genom att hjälpa Ryssland att öka sina ansträngningar för att ta itu med penningtvätt.
Det vore önskvärt om vi kunde fortsätta dessa ansträngningar som en del av vårt mycket lovprisade ”strategiska partnerskap” med Ryssland, som en del av dialogprocessen. Dialog medför oundvikligen frågor. Verklig hjälp kan endast ges med förståelse, och förståelse uppnås genom insikt. Det står fortfarande inte fullständigt klart vad som skedde i Beslan, åtminstone inte för en utomstående iakttagare. Hur planerade och genomförde gisslantagarna denna fasansfulla handling? Vad utlöste stormningen av skolan? Vilka var inblandade? Varför var antalet offer så stort?
Kopplingen till Tjetjenien är emellertid klar. Händelserna i Beslan inträffade efter en intensifiering av rebellattackerna i både Tjetjenien och Ingusjien sedan i våras. Den nuvarande konflikten, som nu är inne på femte året, har varit en våldsam historia, med omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna och attacker mot civila från både de ryska styrkorna och rebellerna. Många civila har helt enkelt försvunnit. Konflikten har gett upphov till en omfattande humanitär kris och har lett till slöseri med ekonomiska resurser.
Vi måste dock alla erkänna att detta inte är rätt tillfälle att läxa upp Ryssland om Tjetjenien. Nu måste sorgen och chocken få ha sin tid. Vi har haft, och kommer att fortsätta att ha, våra meningsskiljaktigheter med Ryssland om Tjetjenien. Vi har klargjort, och kommer att göra detta även i fortsättningen, dessa meningsskiljaktigheter vid våra möten med ryssarna, och diskutera dem. Det är så partner gör.
Kommissionen anser att det finns två principer som styr samarbetet om terroristbekämpning med Ryssland. För det första är det lika viktigt – om inte viktigare – att samarbeta för att förhindra terrorism, och med detta menar jag att vi måste ta itu med terrorismens grundorsaker. För det andra – och jag stöder starkt det som utrikesministern sade nyss – är de mänskliga rättigheterna allra viktigast och måste respekteras. Kampen mot terrorismen rättfärdigar eller ursäktar inte kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Den stärks snarare genom en uttrycklig respekt för alla medborgares mänskliga rättigheter.
Jag noterade ett anmärkningsvärt uttalande härom dagen av överdomaren för högsta domstolen i Israel. Han gav uttryck för sin uppfattning om säkerhetsmuren. Hans ord påminde mig om det som vi i grund och botten har gemensamt med Israel, oavsett vår kritik av den nuvarande regeringens politik. Demokratier, hävdade han, måste kämpa med ena armen bakbunden. Detta är sant. Men det är också sant att man i samma ögonblick som man börjar bete sig som terroristerna undergräver sin moraliska auktoritet och ökar antalet medborgare som aktivt eller passivt stöder dessa.
För att återgå till diskussionen om Tjetjenien bör vi även i fortsättningen klargöra att vi stöder en politisk lösning på konflikten, en lösning som fullständigt respekterar Rysslands territoriella integritet. Men vi måste göra detta på ett konsekvent, intelligent sätt, för att inte riskera ständiga presidentbyten, och den komplicerade karaktären hos den etniska konflikten i hela Kaukasien måste erkännas.
Jag noterar för övrigt att det är nödvändigt att våra ryska partner snabbt kommer överens i denna fråga. Territoriell integritet och stabilitet är viktigt i hela området nära Rysslands gränser, i södra Kaukasien och i en stor del av norra Kaukasien. Dessa frågor är viktiga såväl i gränsområdet som i själva Ryssland. Ett gemensamt erkännande av detta skulle vara mycket betydelsefullt för att göra vårt gemensamma grannskap till en säkrare plats.
För vår del måste vi erkänna att ingen vettig person i Ryssland skulle kunna eller vilja återgå till det tjetjenska status quo som rådde under åren före 1999. De kommer ihåg hur det var då, och vad det ledde till. Vi bör göra detsamma. Det var skrämmande – ett samhälle som exporterade gangsterism.
Kommissionen välkomnar följaktligen ansträngningarna för att återuppbygga ordentligt fungerande sjukvårds-, utbildnings- och förvaltningssystem, men vi har inga illusioner. Detta är början på en mycket lång resa, som bara kommer att förlängas av korrumperade tjänstemäns stölder av återuppbyggnadsfonder, uppenbara manipulationer av val, oförmåga att skydda de mänskliga rättigheterna och bristen på dialog.
Utmaningen för Ryssland är att inrätta en ledning i Tjetjenien som Tjetjeniens befolkning har förtroende för. Annars kan ingen varaktig, verklig försoning ske, vilket det står klart att majoriteten av befolkningen önskar. Vi kan hjälpa till med detta, på ett ödmjukt sätt, genom att stödja ansträngningarna för att främja återuppbyggnad och utveckling av institutioner i Tjetjenien. Jag upprepar att kommissionen är beredd att tillhandahålla medel för återuppbyggnad och återställande i norra Kaukasien, så snart säkerhetssituationen tillåter det, och så snart besök till Moskva och norra Kaukasien kan genomföras i syfte att bedöma behoven. Slutligen hänger detta, och alla varaktiga lösningar på den tjetjenska tragedin, på en framsynt, human och beslutsam politik i Moskva. Jag hoppas att detta är nära förestående och att Ryska federationens regering inte kommer att dra slutsatsen att den enda svarsåtgärden mot terrorism är att öka Kremls makt. Uppriktigt sagt finns det inte så många goda erfarenheter som talar för det förslaget.
Pinheiro, João de Deus (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är alltid enklare att hålla ett anförande när man kan säga att man håller med föregående talare, i det här fallet ordförandeskapet och kommissionen. Det mesta som kan sägas om terrorismen har redan sagts, efter den 11 september, den 11 mars och nu tragedin i Beslan. Nu handlar det inte längre om terrorism utan om en helt ny verklighet som jag skulle vilja kalla hyperterrorism, där det inte bara är civila vuxna utan också barn som på ett fruktansvärt sätt används som ett medel för att uppnå olika mål. Herr talman, mina damer och herrar, under dessa omständigheter är vad som behöver sägas något mycket enkelt. Först och främst måste vi insistera på att institutioner och regeringar handlar med beslutsamhet. Vi kan under inga omständigheter acceptera neutralitet från någon institution eller stat inför detta slags hyperterrorism. Det är inte bara så att regeringar måste samarbeta, vi måste kräva att alla regeringar och institutioner samarbetar i kampen mot terrorism och hyperterrorism. Vår fasta hållning får dock inte, vilket har påpekats, existera på bekostnad av det som gör oss starka eller det vi strävar efter – demokrati, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter. Detta är ett område där vi inte får göra några eftergifter. Vi vill inte upprätta polisstater någonstans, inte ens i de stater där det skulle finnas starkast skäl att göra det eftersom vi, om vi följde den vägen, skulle förlora all vår moraliska styrka, vilket redan har påpekats. Vad vi behöver utöver en fast hållning är därför ett närmare samarbete, och vi anser att det just nu finns utrymme för förbättringar på detta område, först och främst i fråga om underrättelseverksamhet men också i fråga om det flöde av pengar som ligger bakom terrorismen. Vem som står bakom detta pengaflöde och hur pengarna cirkulerar runt världen måste undersökas mycket mer ingående än vad som hittills varit fallet. De europeiska institutionerna är medvetna om problemet. Jag välkomnar det arbete som har utförts i kommissionen, särskilt av António Vitorino, och man borde fortsätta med detta arbete ännu mer intensivt. Herr talman, jag skall avsluta med att säga att terrorism enligt vårt synsätt alltid har varit en kamp mot demokrati, mot frihet och mot rättsstaten, vilka alla är hörnstenar i Europeiska unionen. Detta är ett av huvudskälen till att vi måste bekämpa den tillsammans. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som kommissionär Chris Patten just sade är detta en sorgens dag och inte en dag för att hålla föreläsningar för Ryssland. Jag håller verkligen med honom om detta. Ingen som medverkar i denna debatt kan slå dessa bilder ifrån sig. Jag tror att vi alla kan förstå vad det innebär när det i en stad inte finns någon familj som inte sörjer ett offer, och där de flesta av dessa familjer har förlorat ett barn. Vi måste tänka oss in i detta, att det finns en plats i denna värld där det inte finns en enda familj som inte har förlorat ett barn – ett barnbarn, ett syskonbarn, ett barn. Beslan kommer att få leva med detta trauma under lång tid, men det handlar inte bara om Beslan – vi kommer alla att få leva med detta trauma under lång tid. Den medievärld vi är vana vid är flyktig och kortsynt – redan i dag är nyhetssändningarna fyllda av andra bilder.
Därför vill jag ta upp något som Daniel Marc Cohn-Bendit har sagt, och som jag tycker är mycket klartänkt. ”Terrorismen har tagit ett avgörande steg”, sade han. Detta stämmer verkligen. För första gången har vi kunnat se en terrorism som kännetecknas av två element. Det är en oskriven men uppenbar mänsklig lag att barn inte får utsättas för sådana handlingar. Hittills har inga barn vad jag kan minnas utsatts för attacker vid terroristdåd, även om detta inte gällt vid krig. För första gången har ett nytt element tillkommit, ett som säger: ”Vi bryr oss inte, vi tar en hel skola som gisslan och vi bryr oss inte om vad som händer med barnen.” Det mål man har i sikte rättfärdigar alltså att barn offras. Terrorismen har verkligen tagit ett avgörande steg, och det är mot detta vi måste skydda oss. Detta är skälet till att jag i denna debatt skulle vilja peka på en sak: Eftersom vi alla vet hur dessa terrorister tänker måste vi också göra två kopplingar här. Det finns en uppenbar koppling mellan Tjetjenien och islamisk terrorism och tanken att använda Tjetjenien och Ingusjien, områden där det främst bor muslimer, som ett sätt att ta konflikten vidare till Nordossetien, där det bor människor med en annan religion, och utvidga konflikten åt två håll. Men när barnen togs som gisslan skedde också något som inte har uppmärksammats i medierna. För första gången på länge förekom inga demonstrationer i något arabland till stöd för ett terroristdåd. Det fanns inte en enda tidning i den islamiska världen som inte fördömde handlingen. Till och med de mest radikala islamiska ledarna fördömde och förkastade detta slags terrorism. Det är detta element som inrymmer en möjlighet att återuppliva en dialog som vi inte har kunnat nå fram till. Om vi kan se en minsta gemensam nämnare, vilket jag tror att vi kan, så tror jag att den är vårt gemensamma avvisande av detta slags terrorism, och denna minsta gemensamma nämnare innebär också en möjlighet att inleda en dialog, och det är en möjlighet vi måste dra nytta av. Det är därför vår grupp har diskuterat behovet av att dra den logiska slutsatsen att faktiskt undvika att tala enbart i termer av kulturell konfrontation och i stället tillvarata möjligheterna till interkulturell dialog när de visar sig, även om det sker vid ett moraliskt bottenläge som detta.
Efter alla de insiktsfulla saker som sagts här vill jag tillägga att det finns en viss fråga som regeringarna inom vår gemenskap står inför, särskilt i detta parlament. Den är följande: Europaparlamentet stödde enhälligt de stater som avvisade avskräckande krigföring som ett sätt att bedriva utrikespolitik och som en modell för konfliktlösning. Vi kommer snart att diskutera Irak och misslyckandet för det förhållningssätt enligt vilket internationella kriser och konflikter kan lösas genom avskräckande anfall. För att vara konsekventa måste vi då säga att man inte hanterar sådana kriser bättre genom att upphäva det demokratiska systemet, genom att avskaffa rättsstaten eller genom att återinföra auktoritära strukturer.
Vi kan inte ge Ryssland några råd, men den som återinför dödsstraffet avlägsnar sig från vår handlingsplattform, vilken vi, om jag får tillägga, har gemensam med våra kolleger i Europarådet. Detta är något som ärligt måste sägas, och om vi inte kan säga det till en vän så tror jag att det redan är för sent, men då vi har vänner i Ryssland och då Ryssland är Europas viktigaste partner måste det sägas tydligt. Avskräckande krigföring är inte mer användbar än återinförandet av auktoritära strukturer.
Koch-Mehrin (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi är djupt skakade av terroristilldådet i Beslan. Vi avskyr och fördömer det reservationslöst. De brutala handlingar som begicks mot barn, föräldrar och lärare är bortom all föreställningsförmåga; dessa terrorister är inte frihetskämpar utan cyniska mördare.
Liksom alla européer måste vi som parlamentsledamöter fråga oss hur denna tragedi kunde inträffa, och om den hade kunnat undvikas. Vem har sått fröna till denna terrorism, som dödat så många oskyldiga på så fruktansvärda sätt, i Beslan och på en teater i Moskva för ett år sedan? Vem ligger egentligen bakom flygkrascherna i Ryssland? Frågor som dessa minskar inte på något sätt vår solidaritet med offren och vår upprördhet över gisslantragedin.
Det finns ingen enkel lösning i kriget mot terrorismen, eftersom det går långt bortom gränserna för kriget som vi känner till det, och eftersom det är mycket mer komplext än det som kallades för det kalla kriget. Det finns inget bestämt slagfält, det är svårt att identifiera fienden, och det är därför enkla svar av typen militära ingripanden blir så ineffektiva.
Det råder ingen tvekan om att terrorister måste bekämpas skoningslöst, och det är ingen som tvivlar på detta, men det räcker inte att bekämpa symtomen; vi måste hitta orsakerna till detta krig. Den ryska regeringen måste lära sig något av katastrofen i Beslan om den onda våldsspiralen i Tjetjenien skall kunna brytas. I en situation som denna förhindrar en militär respons ett fredligt och demokratiskt slut på konflikten. För så länge människorna i Groznyj inte har något hopp om att kunna leva ett normalt liv kommer det att finnas en förvriden drivkraft till mer terrorism. President Putin försöker hålla en hård linje, men han ger sig inte ut på den hårda vägen mot en politisk lösning, för hans regering verkar inte tro att en politisk lösning för Tjetjenien är möjlig. Allt som finns kvar är lögnen om ett krig som inte går att vinna.
Under veckan tillkännagav president Putin att ändringar skulle göras i den ryska grundlagen, ändringar som i praktiken skulle omintetgöra de demokratiska beståndsdelarna i landets politiska system. Detta är inget krig mot terrorismen utan Putins krig, ett krig mot den politiska mångfald som Ryssland så desperat behöver, och hans starkare regering innebär inte att landet blir säkrare.
Vi liberaler och demokrater är övertygade om att vi som företrädare för Europas folk har rätten och plikten att säga vår mening om Tjetjenien och försvara demokratin och rättsstaten. Det räcker inte att förvisa Tjetjenien till det finstilta i marginalen, och det är därför vi tycker det är beklagligt och klandervärt att socialistgruppen och de konservativa kristdemokraterna har blockerat en resolution från parlamentet om detta viktiga ämne. Vi får inte stillatigande åse valfusk och kränkningar av mänskliga rättigheter. Vi får inte tillåta att idén om ett avskräckande krig mot terrorismen får fäste någonstans i världen, för den leder inte någonstans. Vi tror på de mänskliga rättigheternas allmängiltighet och på rättsstaten.
Om Europeiska unionen skall kunna bedriva det verkliga samarbete med Ryssland som man vill ha så måste Ryssland vara berett att ändra sin politik för Tjetjenien och ha modet att ändra kurs.
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi är alla överens om att attacken i Beslan var något avskyvärt och att de som utförde den visade sig vara avskyvärda som människor genom att ta barn som gisslan och kräva att deras mödrar skulle bestämma vilka barn som skulle dö och vilka som skulle få leva.
Med det som utgångspunkt har vi två val: Vi kan säga att dessa människor måste bekämpas, vilket är en självklarhet men ett ganska enkelt påstående, och vi kan fråga oss hur människor kan bli så avskyvärda. De tjetjener som genomförde denna operation föddes inte sådana, utan blev sådana. Vem gjorde dem sådana? Frågan är befogad, och i Tjetjenien har en kolonialmakt i åratal bedrivit ett kolonialkrig som dag efter dag skapar sådana människor. Om vi vill diskutera hur vi skall kunna stoppa terrorismens barbari måste vi börja med att undersöka hur vi skall kunna stoppa kolonialkrigets barbari. Historien har lärt oss hur kolonialkrig ser ut. Algeriernas illdåd mot fransmännen var utslag av barbari. Kolonialkrig skapar barbarer. Problemet är hur man skall kunna få ett slut på barbariet, och här räcker det inte med att säga att vi skall avsätta mer pengar till kriget mot terrorismen. Vi måste fråga oss vad vi som européer skall lägga i den politiska vågskålen för att stoppa barbariet.
I detta sammanhang kan vi fungera som medlare mellan ryssarna, som inte kan skapa en politisk lösning, och tjetjenerna, som inte kan frigöra sig från terrorismen. Det är därför vi vill fördöma Putin. Vad har förändringarna i den regionala valprocessen att göra med terrorism eller med kampen mot den? Ingenting. Vad de har något att göra med är makten för en tsar med tvivelaktig demokratisk legitimitet. Dagens Ryssland – detta måste sägas – håller på att lämna demokratin bakom sig.
Vad gäller Tjetjenien måste vi veta vem det skall förhandlas med när en politisk lösning diskuteras. Det räcker inte att hitta en politisk lösning bara i Ryssland – det måste finnas möjliga förhandlingspartner på den tjetjenska sidan. Om alla – både terroristerna och de tjetjener som föreslår politiska lösningar – behandlas på samma sätt, det vill säga som terrorister, kommer ingen politisk lösning att bli verklighet, eftersom det inte kommer att finnas någon att förhandla med. Förhandlingarna måste inbegripa Achmed Zakajev, de måste inbegripa en diskussion av hans förslag och ett erkännande av honom, och det enda rätta för Europeiska unionen är att erkänna honom och förmå honom att överge och ta avstånd från terrorismen. Han måste behandlas som en politisk part, som en fiende som det är nödvändigt att förhandla med. Förhandlingar genomförs alltid med fiender, aldrig med vänner. Vänner ordnar man fester för om man är upplagd för det; man genomför inte politiska förhandlingar med dem.
Det är därför, herr talman, som Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen föreslår att Natalia Estemirova skall få Sacharovpriset. Hennes far är ryss och hennes mor är från Tjetjenien, och själv är hon i Groznyj och arbetar för mänskliga rättigheter. Hon är i sig själv en symbol. Hon ingår i ”Memorial”-gruppen, där också Andrej Sacharov var medlem, och hon arbetar i den anda som omfattas av gruppen och dem som stöder den. Jag hoppas att parlamentet kommer att ha kraften att säga att det finns en annan lösning än terrorism på konflikten i Tjetjenien. Då skulle Natalia Estemirova bli en symbol för politiskt konstruktiv handling mitt i denna tragiska situation.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I går uttryckte talmannen i detta parlament på allas våra vägnar vår stora upprördhet över det fruktansvärda gisslantagandet i Beslan.
Efter att vi nu skarpt och enhälligt har fördömt terrorismen måste vi vara lika tydliga när det gäller rötterna till dessa fasansfulla våldsutbrott, när det gäller resultaten av det så omtalade kriget mot terrorismen som inleddes för att stoppa terroristerna och när det gäller EU:s ansvar på detta viktiga område.
Dessa frågor uppstår dock på ett mycket likartat sätt i fråga om Kaukasus, Irak och Mellanöstern. Presidenterna Bush och Putin och Ariel Sharon fortsätter alla att tillämpa samma strategi, med samma katastrofala resultat.
Rötterna till terrorismen ligger naturligtvis i det permanenta krigstillståndet, med bombningar, förstörelse och förnedring, när det inte handlar om barbariska handlingar utförda av ockupationsstyrkorna. Man säger att man bedriver ett krig mot terrorismen, men kriget är riktat mot hela folk. Att tvinga dem att genomlida ett helvete främjar verkligen människans mest avskyvärda sidor.
Resultatet av detta föregivna krig mot terrorismen är därför detsamma i vart och ett av fallen jag nämnde. Vladimir Putin kom till makten genom att lova att återupprätta lag och ordning. Fem år senare brinner Kaukasus och blodet flödar så långt bort som i Moskva. Ariel Sharon lovade sitt folk fred och säkerhet. Sedan dess har Israels folk levt i ett klimat av skräck, avskildhet och konfrontation, medan det inlåsta och utmattade Gaza snabbt håller på att förvandlas till ytterligare en tidsinställd bomb. George Bush förutsåg att det goda skulle segra över det onda och ville utvidga demokratin till hela Mellanöstern. Nu blir läget i Irak alltmer kaotiskt, och listan med oskyldiga offer blir längre dag för dag.
Vilket är då EU:s ansvar, både i fråga om värderingar och egna intressen? Det är i första hand att vara närvarande, inte som en tigande instans utan som en erkänd och intresserad part. Framför allt har man ansvar för att höja en varnande röst när världen rasar samman inför våra ögon. EU får inte darra varje gång härskaren i Kreml rynkar på ögonbrynen. Anklagelsen om obehörig inblandning är inte mer relevant i dag i fallet Tjetjenien än den tidigare var i fråga om Kosovo. EU måste också avskaffa den oacceptabla immunitet som i praktiken givits åt regeringen Sharon, som öppet trotsar FN, Internationella domstolen och folkrätten i allmänhet. Dessutom måste EU fördöma det orättvisa, olagliga och allt farligare kriget i Irak, formellt kräva ett tillbakadragande av ockupationsstyrkorna och för egen del för framtiden anta som allmän princip att krig bör bannlysas som ett sätt att lösa problemen i världen.
Vi bör tänka över ett uttalande av Kofi Annan: ”Historien är en sträng domare, och den kommer inte att förlåta oss om vi låter detta tillfälle gå oss ur händerna.”
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De tragiska händelserna nyligen utgör ytterligare några omisskännliga tecken på en verklighet som den civiliserade världen nu måste konfronteras med: Terroristattackerna de senaste åren har inte varit isolerade händelser som har verkat relaterade bara genom grymheten och våldet i dem – vi står inför ett krig, men det är inget vanligt krig. Det är ett nytt slags krig, för aldrig tidigare har det ondas krafter mobiliserats på så bred front och aldrig har den civiliserade världen på alla breddgrader konfronterats med en sådan utbredd grymhet och med en sådan total likgiltighet för civiliserade värden och principer. Aldrig har barn utsatts för detta slags brutala våld utanför konventionella konflikter.
Det är dags att vi i den civiliserade världen tar oss ur vår förlamade reaktion, för vi har alla uppfostrats att respektera den mänskliga värdigheten och de mänskliga rättigheterna, och vi kan inte förstå att det kan finnas män och kvinnor som är i stånd att utföra de obeskrivligt grymma handlingar som vi har bevittnat.
De har förklarat globalt krig mot oss, ett krig med okonventionella metoder, och vi får inte glömma att vi fick många varningar, från attackerna i Dar es-Salaam och Nairobi till talibanregimens upptrappning. Parlamentet och världssamfundet fick en av de senaste varningarna från den militäre befälhavaren Massud, som sedan dödades den 9 september 2001, bara några månader efter sitt besök i Strasbourg och två dagar före attacken mot World Trade Center, attacken som innebar terroristernas officiella krigsförklaring mot hela den civiliserade världen.
Vi måste förstå vilken verklighet vi lever i. Inga ambassadörer kommer längre att förkunna att vi befinner oss i krig, men i våra länder exploderar bomber, barnamördare och våldtäktsmän härjar, och nya terrorister rekryteras i våra egna städer. Europa har en plikt att lyssna på varje röst som höjs till försvar för de förtryckta folkens frihet, men man måste också tydligt säga att terrorism måste bekämpas och fördömas utan misskund och att alla som rättfärdigar, tolererar eller ger sitt stöd till terrorism – i hemlighet eller ej – måste isoleras och sättas ur spel.
När vi nu med en känsla av solidaritet försöker bekämpa denna nya terrorism som har förklarat krig mot oss är det svårt att förstå hur grannländer som vi respekterar och älskar, till exempel Frankrike, låter en terrorist dömd i Italien för fyra mord begångna under de tragiska åren av politisk terror fly. Våra nationella och europeiska lagar måste också anpassas till den akuta situation vi befinner oss i. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Abdel Rahman al-Rashid, chef för TV-stationen Al-Arabiya, skrev en anmärkningsvärd debattartikel som var införd i den engelska tidningen den 5 september. De som tog barn som gisslan i Beslan var muslimer, skrev han, och det var också gisslantagarna i Irak, våldsverkarna i Darfur i Sudan, bin Ladin och självmordsbombarna som spränger bussar, bilar, skolor, bostadshus och andra byggnader i hela världen. Vi kan inte rentvå vårt namn, fortsatte han, förrän vi erkänner det skamliga faktum att terrorism har blivit en islamisk aktivitet, en sann monopolverksamhet skött av muslimska män och kvinnor. Slut på citatet. Modiga muslimer som al-Rashid måste få stöd för att de säger sådana saker. Först och främst måste vi bli medvetna om att ett globalt krig pågår som är riktat mot Europa och hela västvärlden, ett krig som bedrivs av den muslimska fundamentalismen mot våra europeiska demokratiska värderingar och vår livsstil, och jag är tyvärr inte särskilt övertygad om att Europeiska unionen går i bräschen för kampen mot terrorismen, som Bernard Bot just har sagt. Ett långt mycket mer omfattande samarbete än det nuvarande måste bedrivas med USA, Nato och länder som Ryssland. Medlemsstaterna måste mer effektivt arbeta tillsammans med utbyte av information och måste bättre anpassa sina respektive lagar för att bekämpa den internationella terrorismen, annars kommer läget att förvärras ännu mer. 
Mayor Oreja (PPE-DE ).
   – Herr talman! Händelserna i Beslan är ett grundläggande bevis på att den islamiska terrorismen är och kommer att fortsätta att vara det största problemet för fredlig samexistens mellan människor i Europa. Det är inte bara ett problem som håller på att visa sig. Det är ingen tvekan om att det är ett ökande problem.
Den största risk vi européer står inför i förhållande till detta fenomen är att medborgarna i Europa kan komma att konstatera att vår reaktion i grund och botten präglas av förlamning och avsaknad av handling. Detta är den största risken, den största svårigheten: Att inte veta hur man skall möta denna fruktansvärda risk på grundval av sina principer, övertygelser och värderingar.
Med utgångspunkt i min egen personliga erfarenhet tror jag att den första viktiga åtgärden för att kunna handskas med terrorismens gissel är att öka medvetenheten, medvetenheten om problemets allvar. Lagstiftning och praktiska åtgärder är viktiga, men det viktigaste är att öka medvetenheten.
Ökningen av medvetenheten har två aspekter: För det första måste vi ha modet att prioritera kampen mot terrorismen högst av alla våra problem. Vi måste därför säga, upprepa och fastslå i alla unionens dokument och i alla våra offentliga uttalanden: terrorismen är huvudproblemet.
Jag skulle vilja gå så långt som att säga att den största bristen i Europeiska unionens antiterroristpolitik inte är frånvaron av åtgärder och initiativ, utan det faktum att vi inte tillräckligt tydligt erkänner att terrorismen är huvudproblemet för alla som lever i Europa.
Det andra viktiga målet som är relaterat till ökningen av medvetenheten är övertygelsen om att vi kan besegra terrorismen. Vi kan inte börja bekämpa terrorismen om vi inte på grundval av den moraliska styrkan i våra övertygelser är säkra på att vi kommer att kunna besegra den. Terrorism handlar i grund och botten om rädsla; den föder rädsla. Och den rädsla för att misslyckas som vi känner när vi handskas med ett problem av den här typen är det första vi måste besegra om vi sedan skall kunna besegra terroristorganisationen.
Mina damer och herrar! Det tar tid att ta itu med terrorismen som fenomen. Det finns inga genvägar och inga möjligheter till magiska lösningar. Men var och en av oss måste ha en övertygelse från första början. Kampen mot terrorismen har ingenting att göra med höger och vänster – det handlar helt och hållet om en moralisk plikt.
Därför tror jag att vi måste ägna mer tid och fler särskilda debatter i parlamentet åt att ta itu med terrorismen. Jag tror att vi oftare måste säga att terrorismen är huvudproblemet för alla som lever i Europa, och vi måste verka för en debatt mellan regeringar för att under vissa omständigheter, när terroristattacker äger rum nära val, utröna vilka instrument som är tillgängliga för dessa regeringar för att de skall kunna försvara sig själva, oavsett om detta innebär att valet skjuts upp eller inte, för att förhindra att terroristerna uppnår sina mål.
För att sammanfatta, mina damer och herrar, så tror jag att vi har en moralisk plikt av första rangen.
Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Den fasansfulla terroristattacken mot en skola i Beslan har krävt hundratals dödsoffer, både barn och deras mödrar. Vad som för hundratals barn skulle ha blivit en glädjens dag – deras första skoldag – förvandlades till en fruktansvärd tragedi. I går höll vi tillsammans med miljontals skolbarn i hela Europa en tyst minut till minne av offren, och vi tackar parlamentets talman för hans gest av solidaritet, som också var ett uttryck för maktlöshet, den maktlöshet som alla känner inför denna grymma attack mot försvarslösa människor – mot barn och deras mödrar.
I dag vill vi framför allt bekräfta att vi finns där till stöd för ett folk i ett avlägset hörn av Europa, men debatten om det ökande hotet från en terrorism som inte skonar någon eller något måste ändå fortsätta, både i dag och under de kommande månaderna. Nyckelorden i den måste vara ”förståelse” och ”handling”. Vi måste försöka förstå det som inte går att förstå. Vi måste vara beredda att försöka hitta terrorismens orsaker, att öppna ögonen för människors känslor av hopplöshet och frustration, och för konflikter som aldrig verkar ta slut och där ingen lösning är i sikte. Jag menar alltså inte att dessa konflikter motiverar barbariska våldshandlingar riktade mot oskyldiga människor, utan att vi måste hitta ett gemensamt förhållningssätt för att avlägsna källan till våldet. På samma sätt måste vi också vara beredda att handla, att utveckla det internationella samarbetet i kampen mot terrorismen.
Av detta följer att Europeiska unionen måste erbjuda det ryska folket och president Putin all möjlig hjälp för att försöka förhindra att händelser med så här stora konsekvenser inträffar i framtiden. Frågan uppstår naturligtvis hur allt detta kunde ske. Det är positivt att den ryska duman undersöker hur upplösningen av händelseförloppet i Beslan hanterades. Det finns heller inget sätt att undkomma frågan om Tjetjenien. I den hjälp jag talar om ingår naturligtvis gemensamma underrättelseoperationer på fältet, utbildning av särskilda underrättelseenheter samt utbyte av erfarenheter dem emellan. Den internationella terrorismen kan inte angripas utan internationellt samarbete, och här har Europeiska unionen en viktig roll att spela.
Min grupp hyser ingen sympati med dem som tror att de ensamma kan bekämpa den internationella terrorismen och som också tror att detta är enda sättet att göra det. Jag vill be parlamentet att grundligt diskutera detta i en debatt som hålls vid årets slut tillsammans med rådet och kommissionen om Europas bidrag till kampen mot terrorismen. Var står vi, och vilken är vår analys av hotet? I dag på morgonen gav Bernard Bot ett viktigt bidrag till denna diskussion i sitt uttalande om vad Europeiska unionen och dess ordförandeskap gör. Frågan om hur orsakerna skall hittas och hanteras är viktig, men vår europeiska tradition bjuder också att vi överväger hur demokratiska strukturer och grundläggande mänskliga rättigheter skall kunna skyddas. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fråga rådsordföranden, Bernard Bot, om det som hänt honom inom loppet av en vecka. För en vecka sedan, herr Bot, ställde ni en mycket enkel fråga till de ryska myndigheterna om hur det var möjligt att denna tragedi kunde inträffa. Det var en mycket enkel fråga och en som ni gjorde rätt i att ställa, men ni gör fel i dag när vi vill se att den glöms bort. Varför? Det är när allt kommer omkring den fråga som ställs av alla familjer i Beslan – det är den fråga som ställs av alla sörjande familjer. Vad var det som hände? Vad har egentligen skett? Hur kan ni undgå att se att de ryska härskarna under denna tragedi har givit prov på hela sin kalkylerande cynism genom manipulation och desinformation? De bästa journalisterna, experter på Tjetjenien, hindrades att komma till platsen. Hur kan dessa fakta förnekas? Hur kan man avstå från att ställa dessa frågor till de ryska myndigheterna? Hur, herr rådsordförande, kan ni i kampen mot den internationella terrorismen samarbeta med en statsmakt som först förnekade att det fanns någon koppling till konflikten i Tjetjenien och sedan fördömde den oberoende och moderate president Maschadov och satte ett pris på hans huvud? Nu har samma statsmakt förklarat internationellt krig mot den globala terrorismen och slutligen bett alla stater att sluta ingripa i landets inrikes frågor. Vilken är denna inkonsekventa och manipulativa statsmakt som ni vill samarbeta med för att rädda demokratin, rättsstaten och vår värdegemenskap? Tänk på saken, herr Bot. 
Vaidere (UEN ).
   –Mina damer och herrar! Världen har chockats av de grymma och omänskliga händelserna i Beslan i september. Det finns inga ord för att beskriva känslorna då barn mördas. Detta terrordåd kan inte försvaras på något sätt.
På samma gång vill jag betona att denna händelse innebär att politisk handling krävs av staten för att liknande situationer skall kunna förhindras i framtiden, för att orsakerna till terrorismen skall kunna undanröjas. Detta är ingen enkel sak. Det är mycket enklare att göra oansvariga uttalanden om avskräckande tillslag eller att försöka befästa den auktoritära makten. Rysslands president borde försöka mildra det ömsesidiga hatet mellan olika folkgrupper i Ryssland. Detta hat närdes av tsarstyret, underblåstes ytterligare under Stalins styre och finns fortfarande där. Ganska nyligen misshandlades en före detta astronaut av milismän i Moskva bara därför att han hade ett efternamn som lät tjetjenskt. Det är viktigt att president Putin bryr sig om alla invånare i landet, inte bara ryssar utan även andra folkgrupper, och att hans enorma makt sprids så att fred och harmoni kan uppstå. 
Allister (NI ).
   – Herr talman! På det nordirländska folkets vägnar, ett folk som har upplevt terrorismens grymheter i över en generation, vill jag framföra mitt innerliga deltagande till Beslans föräldrar och folk. Den fasansfulla terror som de har utsatts för är obeskrivlig.
Terrorism är fel var den än förekommer. Här finns inget försvar eller utrymme för tvekan. Vare sig det är IRA som brandbombar ett fullsatt hotell utanför Belfast och bränner ett dussintal oskyldiga människor inne, al-Qaida som attackerar tvillingtornen eller tjetjenska extremister som urskillningslöst mördar oskyldiga barn, är strategin densamma – maximal effekt genom maximalt blodbad i hopp om att tvinga fram maximala politiska eftergifter.
Våra erfarenheter i Nordirland visar att det inte att det inte finns något hedervärt, upplyst eller önskvärt med att underblåsa terrorism eller finna ursäkter för den – terrorismen i alla dess former är ond. I Europa och i världen har vi alla en skyldighet att beslutsamt stå upp mot terrorismen och dess avskyvärda försvarare. 
Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Bilden av barn som springer bort från en explosion bara för att skjutas i ryggen är för vämjelig för att låta sig beskrivas i ord. Vi känner framför allt medkänsla med offren och deras anhöriga och med det ryska samhället som helhet. Vi kan ha olika åsikter om en konflikt som den i Tjetjenien, men det går aldrig att försvara detta slags illdåd, och man bör heller inte försöka hitta något försvar. Vi har som politiker en skyldighet gentemot allmänheten att göra allt för att förhindra att detta händer igen. Det blir allt tydligare att terrorn inte känner några gränser och att den utgör ett hot mot alla öppna samhällen. I kampen mot terrorn måste vi inom Europeiska unionen mer än någonsin tidigare göra gemensam sak med länder som USA och Ryssland. Samtidigt har vi enormt mycket att lära inom unionen om samarbete på detta område. Många planer har utarbetats under ledning av Gijs de Vries, EU:s samordnare för kampen mot terrorism, under det nuvarande och det förra ordförandeskapet, men det är lika viktigt att granska tillämpningen av planer som redan har antagits. Vid det extra rådet (rättsliga och inrikes frågor) efter attackerna i New York i september 2001 kom man överens om att man från och med nu skulle har ett utbyte sinsemellan inom EU av all relevant information om terroristhot. Några dagar före attackerna i Madrid framkom det att detta utbyte fortfarande fungerar mycket dåligt. Vi har inte längre råd med detta. Har under tiden vackra ord omsatts i handling? Faktum är att behovet av liknande åtgärder också gäller terroristorganisationer som har tagits upp på listan för Europa. Det är faktiskt så att inom vår union, som inte har några inre gränser, är dessa organisationer förbjudna i vissa länder men inte i andra. Diskussionen om ett effektivt och likformigt genomförande av planerna bör föras på en högre nivå, och det skulle vara bra om samordnaren Gijs de Vries skickade sina lägesrapporter också direkt till detta parlament. När allt kommer omkring är det enda sättet att visa verklig förståelse för och medkänsla med offren från New York, Madrid och Beslan att gå från ord till handling. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman! Vi bör uttrycka vårt djupaste deltagande med offren från Beslan och deras anhöriga. Dessa människor behöver vår hjälp: samhällen i hela Ryssland och i Beslan och de omgivande områdena. Det finns knappast någon mer barbarisk handling än att mörda försvarslösa mödrar och barn. Vi kan inte stå likgiltiga inför detta slags terrorism. Den hotar rättssäkerheten, demokratin, de medborgerliga rättigheterna, själva basen för vårt samhälle. Hela världen har insett att det nu har gått för långt.
Förra året ledde jag en parlamentsdelegation vid ett besök i Tjetjenien. Parlamentet betonade att konflikten i Tjetjenien inte kunde lösas med militära medel. Den ryska regeringen deklarerade att man skulle handla i enlighet med detta.
Terrorismen kan inte bekämpas med medel som innebär en inskränkning av demokrati, medborgerliga rättigheter och jämlikhet. Bakgrunden till terrorismen har att göra med socialpolitiken, och botemedlet mot den handlar också om socialpolitik. Man kommer inte att hitta lösningen genom att använda vapen eller genom att fortsätta att koncentrera makten. I Europa kan vi se att Rysslands Tjetjenienpolitik har misslyckats. Det är svårt att se hur en fortsatt koncentration av makt till Kreml skulle hjälpa oss att förstå denna politik.
Vi har hittills givit vårt stöd för politiken för att främja stabilitet och demokrati under Putins ledarskap, och förhoppningsvis kommer vi nu inte att börja ompröva och förändra vår Rysslandspolitik som ett resultat av dessa tragiska händelser, för nu är Ryssland självt ett offer. Förhoppningsvis kommer vi tillsammans med det ryska ledarskapet att hitta olika sätt för Ryssland att handla i enlighet med sina egna offentliga deklarationer, handlingssätt som vi då kunde ge vårt fulla stöd till. Detta är av gemensamt intresse. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även om detta är fullständigt fasansfullt och vi alla är överens i vårt fullständiga fördömande av de fruktansvärda händelserna i Beslan skulle jag vilja att ni inte reducerar de frågor som rör Beslan och Tjetjenien till en alltför enkel analys av kampen mot den internationella terrorismen. Det här handlar om mycket mer än så. I Tjetjenien utkämpas ett smutsigt krig. Läs rapporterna från Amnesty International eller betänkandet från vårt tillfälliga utskott, där jag själv ingick och till vilket Reino Paasilinna hänvisade, eller titta bara på vad som händer i Tjetjenien. En militär lösning är inte möjlig. Vad vi behöver skapa är dialog, en dialog där alla parter deltar, alla parter inom Tjetjenien och inte bara klanen runt Kadirov utan alla klaner i Tjetjenien, en dialog där rebellerna deltar. Margaret Thatcher sade en gång att hon aldrig skulle tala med terrorister, och ändå var det tack vare John Hume som de brittiska och irländska regeringarna satte sig ned runt förhandlingsbordet tillsammans med IRA och de protestantiska terroristgängen. Detta visade sig vara nyckeln till fred på Irland, och det är också nyckeln till fred i Tjetjenien. Man bör påbörja samtal med alla parter, och Europa bör spela en viktig roll i dem, precis som USA gjorde på Nordirland. Vi måste försöka få parterna att samlas och övertala dem att samarbeta. Detta är vad tjetjenerna ber oss om, för vad tjetjenerna i grund och botten vill ha är fred. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman! Det går inte att med ord beskriva den tragedi som drabbat barn och vuxna i Ossetien, men vi måste hitta de rätta orden. Vi måste hitta ord, och vi måste vidta åtgärder för att undvika tårar i framtiden. Det finns inget som heter god eller ond terrorism. All terrorism är ond. Det finns ingen terrorism i Guds namn, eftersom all terrorism är djävulens verk. Men den film vi har sett från Tjetjenien är trots detta ingen svartvit film med en god sheriff som ställs emot de onda. I den här filmen har också sheriffen skjutit folk i ryggen tidigare, eftersom det egentligen finns två sorters terrorism i Tjetjenien. Det finns den sort som vi för närvarande håller på att diskutera utförligt, såväl i denna kammare som på annat håll, och den andra sortens terrorism, den som ingen talar om, nämligen statsterrorismen. Det är bra att EU framför sina åsikter i denna fråga. Åsikterna borde vara hela EU:s åsikter, och det är något man borde framföra till Ryssland, som tidigare har föredragit att tala med vissa utvalda medlemsstater, såsom Tyskland och Frankrike, vilket man visade i toppmötet i Sochi nyligen. Om vi handlar gemensamt, herr talman, som ett enat EU, kommer det att bli lättare för oss utöva påtryckningar på Ryssland och att kämpa för mänskliga rättigheter, såväl i Tjetjenien som på annat håll. 
Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den tragedi som inträffade i Nordossetien, där brutaliteten på den ena sidan mötte en brist på ansvarskänsla på den andra, var mycket plågsam. Den påminner om tragedin i Moskvateatern, och det är mycket man kommer att tänka på. I dag förklarar de ryska myndigheterna att de kommer att bekämpa terrorismen överallt, och det kan verka både nytt och positivt. Kanske det öppnar dörren för gemensamma insatser i Irak och Afghanistan eller gör det möjligt att få stopp på terrorhandlingarna i Qatar och på annat håll. När de ryska myndigheterna fördömer dubbla budskap väcker det hopp om att även ryska terrorister skall åtalas, till exempel de personer som på kvällen den 31 juli 1991 kallblodigt dödade sju litauiska gränsvakter. Brottslingarna är kända. De ingår i terroristgruppen ”de svarta baskrarna”, de lever i Ryssland och får skydd och stöd av de ryska myndigheterna, som vägrar samarbeta med Vilnius för att skipa rättvisa. Med allt sitt tal om kriget mot terrorismen har de ryska ledarna vid flera tillfällen visat prov på dubbla budskap och hyckleri. Europeiska unionen skulle kunna uppmana dem att ändra sitt beteende. Här är ett citat, ett utdrag ur skuggkabinettets uttalande i början av krisen i Beslan. Jag citerar: ”Vi fördömer kategoriskt denna terrorhandling och stöder FN:s säkerhetsråd som kräver att gisslan skall släppas fri. Samtidigt beklagar vi djupt att FN:s säkerhetsråd aldrig har fördömt och inte har uttryckt någon sympati för de 42 000 tjetjenska barn som dödats i Tjetjenien som ett resultat av beslut från de ryska myndigheterna.” Slut citat. Vid den tidpunkten led barnen i Beslan, men de var fortfarande i livet. De andra 42 000 barnen var inte längre i livet; de led inte längre. För dem hade detta anakronistiska kolonialkrig för länge sedan tagit slut. Men när kommer det verkligen att ta slut? De som säger ”först seger, sedan fred” har fel. Det är en återvändsgränd. Det är dags för ett nytt sätt att tänka – fred är seger. Fred, som skulle rädda tusentals liv, som skulle innebära att barn inte längre dör på grund av de vuxnas dumhet och brutalitet, kan aldrig vara skamlig. General de Gaulle skämde inte ut Frankrike när han avslutade kriget i Algeriet. Tack för uppmärksamheten. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det är svårt att finna ord för att uttrycka den vrede, sorg och skam som terrorattacken i Beslan väcker. Terrorn trappas upp, såväl vad gäller dess natur som dess nivå, och det skrämmer oss alla och väcker stark oro.
Men vad som framför allt skrämmer och oroar mig, och många andra av oss, är den röda linje som förenar Bushs preventiva krigföring i Irak, via Sharons envetna övertygelse att våld enbart kan mötas med våld, med Putins handlingar, som går i samma riktning, och där grundtanken är att våld bara kan mötas med våld, med mera våld, som kräver auktoritet, vilket i sin tur gör auktoritära strukturer oundvikliga. Jag vill tacka samtliga föregående talare, utrikesministern och kommissionären, för att de beskrivit en alternativ väg, den väg jag skulle vilja kalla europeisk och som, långt ifrån att böja sig för terrorismen och ge efter för den, även innefattar en kamp mot terrorismens orsaker. Inför sina partner, inklusive Ryssland, måste Europa göra detta till en klar och entydig väg. Terrorismen måste bekämpas, men dess orsaker måste också undanröjas. 
Ždanoka (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I går eftermiddag hedrade vi gemensamt offren i Beslan med en tyst minut. I dagens anföranden kan vi se olika strategier när det gäller att analysera det som hänt. Låt mig helt kort förklara hur jag själv bedömer det som inträffat.
Om vi skall lyckas avvisa idén att ”ändamålet helgar medlen”, så får vi inte utnyttja den situation som skapats med våldsamma medel till att ta upp frågar som gäller våra egna omhuldade syften. I annat fall kommer terroristerna att dra slutsatsen att de händelser de iscensätter ger resultat. Frågan om ett visst folks rätt till självbestämmande, en rätt som skall respekteras i största möjliga utsträckning, får inte tas upp i samband med terrorhandlingar.
Och inte bara det; vi vill inte att Europeiska unionen skall använda dubbla måttstockar, utan en enda måttstock när det gäller att bedöma händelserna i Irak, Ryssland, Turkiet, Indonesien och andra länder. Sunniternas terror, tjetjenernas terror och kurdernas terror existerar inte skilda från varandra. Allt detta är våldshandlingar som bygger på exakt samma principer och som måste fördömas, oavsett vem som begår dem, dess ursprung eller det territorium där dessa handlingar begås. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter ett terrordåd läggs skulden alltför ofta på de berörda myndigheterna. Vi har hört liknande saker denna morgon. Efter tragedin i Beslan har vi hört skulden läggas på de ryska myndigheterna, antingen med hänvisning till deras agerande i Tjetjenien eller deras rent tekniska inkompetens när det gäller att hantera en terrorsituation. Men vi får inte låta oss avledas från det enkla faktum att de enda personer som verkligen är ansvariga för terrorism, för skräcken i Beslan, är förövarna – terroristerna själva. Ingen sak, vare sig det gäller Tjetjeniens utbrytning eller självstyre, inga oförrätter, inte ens de ryska säkerhetsstyrkornas brutala agerande – ingenting rättfärdigar massmord på barn och deras mödrar. Tyvärr kommer attacken i Beslan inte att bli den sista. 
Vad skall vi då göra? Vi har inte bara ett medmänskligt intresse av säkerhet och stabilitet i Ryssland och landets allt viktigare södra delar, utan även ett egenintresse. Vi vill alla att det skall råda säkerhet och stabilitet i Kaukasien och vi vill få ett slut på den terrorspiral, med inhemskt banditvälde och snedvriden nationalism, som inspireras av islamisk fundamentalism. Detta är en farlig kombination som hotar oss alla. De ryska myndigheterna får inte vara för stolta för att be om hjälp, en hjälp som behövs på flera nivåer.
När det gäller kampen mot terrorism finns inte expertisen i Europeiska unionen som sådan. Jag avfärdar inte alla EU:s åtgärder mot terrorism helt och hållet. Närmare samarbete mellan våra polisväsenden och säkerhetstjänster är viktigt. Kontroll av terrorismens finansiering kräver gemensamma ansträngningar, men en alltför stor del av ansträngningarna inriktas på att stärka EU och utsträcka EU:s befogenheter till nya områden. Jag delar till exempel inte Bernard Bots entusiasm över den europeiska arresteringsordern.
Expertisen finns i länder som Förenade kungariket och Spanien. Ryssland bör verkligen be om hjälp från denna expertis. De ryska myndigheternas oförmåga att ta itu med situationen i Beslan avslöjar många oroande och bestående problem som tycks vara djupt rotade i den ryska staten. Om det är något EU har att erbjuda så bör det vara ett resolut fördömande av terrorism, tillsammans med humanitärt bistånd och medel för återuppbyggnad. Ryssland måste erkänna vilka landets verkliga vänner är. 
Roure (PSE ).
   – Herr talman! Än en gång tvingades världen se på utan att kunna ingripa medan ett av världshistoriens mest tragiska gisslandramer utspelade sig. Genom attacken på Beslan sänks vi ned i total fasa, i förnekandet av all mänsklighet, i barbariets tidsålder, och vi kan inte undgå att känna oss illamående när vi ser hur föräldrar dödas inför sina barn, eller hur barn används som mänskliga sköldar i fönstren. Själva platsen är symbolisk: en skola, symbolen för inlärning, den kunskap som möjliggör kampen mot mörkrets krafter, mot dumhet och bestialitet. Det som gör oss till människor har krossats av barbarerna. Hur kan man vägra ge ett barn vatten, mat och sömn, och ändå vara en del av mänskligheten?
Men på EU-nivå måste vi absolut bygga upp vår kapacitet. De ambitiösa målen efter toppmötet i Tammerfors för att skapa en EU-strategi mot terrorismen har ännu inte uppnåtts. Som ni redan har framhållit har vissa framsteg visserligen gjorts, framför allt införandet av en internationell arresteringsorder, men processen har bromsats av medlemsstaternas brist på politisk vilja att göra de europeiska besluten verkligen effektiva. Vi måste bygga upp vår militära kapacitet om vi skall kunna bekämpa detta, det nya århundradets förbannelse. Men när vi har sagt det, vad kan vi då säga om statsbarbariet? Det är inte acceptabelt att våld skall bemötas med våld.
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Hélène Flautre sade just att huvudfrågan måste vara den ryska informationspolitiken, på vilket sätt den var manipulativ, varför journalister hölls borta från scenen etc. Men där, fru Flautre, måste jag säga att ni har fel. Detta är inte den första fråga vi måste ta upp. Den första frågan är vår medkänsla med offren, och därför var det ett misstag från det nederländska ordförandeskapets sida att börja kräva rapporter från platsen om informationspolicyn och allt annat, snarare än att se till att det blev en absolut prioriterad fråga att uttrycka vår oro över terrorns dimensioner. På den punkten vill jag verkligen kraftigt opponera mig mot det ni sagt.
Min andra punkt är att om man analyserar vad som sker där just nu, så har vi all anledning att kritisera Putins politik gentemot Tjetjenien under de senaste åren, men de djupast liggande orsakerna till den här attacken har inget med Tjetjenien att göra. Detta är inte vanliga tjetjener ...
Det är inte vanliga tjetjener som spränger en skola i luften och dödar barn på det här viset. Att påstå detta innebär att man förnekar tjetjenernas moraliska karaktär. Låt mig säga er, herr Cohn-Bendit, att de personer som begår dessa dåd är ossetier, ingusjier och internationella terrorister, och det är därför man måste göra en mycket tydlig åtskillnad mellan detta och vad som sker i Tjetjenien. Vi behöver andra lösningar för en politik för Tjetjenien, men vi kan inte jämställa dessa banditer och kriminella, som slår sig ihop och som har islamiska kontakter över hela världen, med befolkningen i Tjetjenien. Därför måste vi försöka finna mer nyanserade svar, snarare än att kansler Schröder eller president Chirac skall godkänna detta falska val. Det vi i stället behöver är ...
Vad vi i stället behöver när vi ställs inför ett sådant nät av internationella terrorister, min käre Daniel Cohn-Bendit, är tydliga svar, för denna terrorism hotar hela den fria världen, den hotar oss och den hotar även Förenta staterna. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Det kan vara mödan värt att påminna oss själva om att vi använder ordet ”terrorist” för att beskriva en person som försöker skapa terror, och de som är ansvariga för belägringen i Beslan är verkligen sinnebilden av detta ord – terror, fasa, chock. Alla offer för terrorism är oskyldiga: människor på ett pendeltåg, på en teater, i en kontorsbyggnad eller på en nattklubb. Men barn i en skola är de mest oskyldiga offren av alla. Barn som överlever – som den sjuåriga Aida Sidakova – som vi såg på våra teveapparater när hon återvände till det som vi trodde skulle bli hennes död – är en symbol för det hopp som vår mänskliga natur så desperat söker inför en sådan obeskrivligt ondskefull handling. 
Beslan får inte utnyttjas för politiska syften, varken i Kreml eller här i Europeiska unionen. Jag håller med om att rättvisa måste skipas, men det får inte komma några motanklagelser, inga vedergällningar, ingen hämnd och, som alla EU-institutioner enhälligt förklarar i denna debatt, ingen urvattning av respekten för de mänskliga rättigheterna.
Förra veckan följde jag min egen dotter till hennes första dag i skolan. Det var en nervpåfrestande upplevelse för oss båda. Jag kan inte föreställa mig det lidande som dessa barn fick utstå. Som föräldrar och medmänniskor, låt oss sörja dem som dog och uttrycka vår helhjärtade solidaritet med deras familjer: deras lidande är vårt. 
Díaz De Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! ”Det var våra principer som fick oss att bemöta terrorismen med beslutsamhet och utan eftergifter, eftersom terrorismen innebär det kraftigaste förnekandet av friheter, eftersom det är en attack på själva grunderna för demokratisk samexistens och eftersom vi måste försvara oss mot dem vilkas huvudmål är att förinta oss.” Jag har lånat dessa ord från ett av terrorismens offer, som uttalade dem förra veckan i Berlin inför en förstående och engagerad publik.
Jag skulle vilja att min första kommentar, herr talman, blir att uttrycka solidaritet med offren från Beslan, och det är med stark känsla som jag uttrycker min medkänsla och mitt deltagande i sorgen. Det finns inget motiv för terrorn, inget tänkbart syfte kan rättfärdiga den. Att döda, att mörda barn, att mörda barnens mödrar och fäder, att döda barnens lärare, är det mest extrema uttrycket för det ynkligaste av mänskligt beteende. Offren torterades under 52 timmar och mördades därefter. Detta är fakta som inte kan förnekas.
Shamil Basajev, som planerade och godkände attacken, är inte en ledare för den tjetjenska frihetsrörelsen; han är en barnamördare, en omänsklig terrorist som har strött oskyldiga offer över rysk mark. Detta är sanningen, och det är utan tvekan den fatala följden av urskillningslös terror. Följaktligen vill jag utrycka mitt totala och kraftfulla fördömande av denna händelse som är extremt förnedrande för mänskligheten.
Vi bevittnar för närvarande en unik ökning av terrorns våldsspiral. Jag skulle vilja uttrycka mitt stöd för de ryska myndigheterna i deras försök att så snabbt som möjligt arrestera och åtala de personer som är skyldiga till denna fasansfulla attack, och jag kan försäkra er att ingen av alla mina känslor är enbart retorisk. Jag har besökt Tjetjenien och Ingusjien; jag har besökt tjetjenska flyktingläger; jag har talat med Kalamanov vid två tillfällen; jag förstår hur komplicerade de politiska problemen är, och jag är medveten om kränkningen av de mänskliga rättigheterna från de berörda parternas sida. Jag vet också vad Politkovskaja har sagt.
Jag har bevittnat terrorism på nära håll i mitt eget land, från ett avstånd på mindre än fem centimeter, och jag kan med demokratisk övertygelse säga att vi inte kan ge dessa barbarer någon fördel. De utnyttjar våra tvivel och förvrider delar av våra egna debatter till sina egna argument när det passar dem. Jag vill utöva den demokratiska rätten att identifiera problemet ordentligt och bekämpa det med beslutsamhet och utan reservationer. Jag uppmanar er att åter ta upp diskussionen om Europol, revidera FN:s säkerhetsråds resolution 1333 och se till att Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna blir operativ. 
Bot,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den förste talaren konstaterade att det är lätt att ta till orda när man håller med föregående talare. Och efter att ha lyssnat till det ni har att säga här i dag kan jag verkligen instämma i det. Jag är också tacksam för det stöd som många av er visat för programmet när jag presenterade det. Jag blev också tagen av den bild som kommissionsledamot Chris Patten målade upp när han sade att om vi går med i kampen mot terrorismen, så har vi på sätt och vis ena handen bakbunden. Jag skulle emellertid vilja säga att det innebär två saker, nämligen att vi bör förstärka den hand vi har kvar, men att vi samtidigt också har en mun som vi kan använda för att skärpa dialogen. Som jag sade inledningsvis handlar detta om två saker. Å ena sidan måste vi skydda oss själva i kampen mot terrorismen, men å den andra är det av avgörande betydelse att vi förenar våra krafter. Jag anser att vi måste hålla dessa båda saker ständigt aktuella.
Jag har beskrivit hur vi vill förstärka samarbetet. För det första måste vi fokusera samarbetet inom Europeiska unionen, för jag tror att om vi lyckas med detta, om vi klargör – som jag har försökt att klargöra för er – att vi 25 medlemsstater kan organisera samarbetet effektivare på ett annat sätt, nämligen genom att öka ansträngningarna att samla information, genom att anpassa vår lagstiftning, genom att stoppa finansieringen av terrorismen, då tror jag dessutom att vi kan skapa en förebild, en modell som vi kan använda i våra kontakter med resten av världen. Som redan sagts flera gånger tidigare är detta en världsomspännande kamp, men en världsomspännande kamp som dessutom kräver en världsomspännande respons. Det är också i det sammanhanget som Europeiska unionen är aktiv. Jag har nämnt ett par åtgärder. Jag har berättat att vi håller på med att förstärka och intensifiera våra kontakter med utvecklingsländerna.
Låt mig som ett exempel nämna det kommande ASEM-toppmötet, där vi kommer att diskutera denna fråga med de asiatiska länderna. Hur kan vi bekämpa terrorismen gemensamt? Vilka medel står till vårt förfogande? Hur kan vi gemensamt utnyttja vår information på ett effektivare sätt? Jag kunde konstatera under mina resor till Asien nyligen hur stor oron över detta är även där, nu när attackerna också har ägt rum i Asien, att människorna där i allt högre grad är beredda att samarbeta i den anda som vi vill se. Det har också sagts att det är viktigt för oss att samarbeta närmare med Förenta staterna och med Ryssland. Jag har försökt förklara för er i min inledning på vilket sätt vi försöker uppnå detta. Det är ett konstant orosmoment för oss, såväl vad gäller Förenta staterna som Ryssland, och jag skulle än en gång vilja undanröja ett missförstånd som bland annat framfördes av Hélène Flautre, när hon hävdade att jag tog tillbaka något av det jag sagt tidigare. Jag anser inte att det förhåller sig på det viset. Jag har talat klarspråk i våra kontakter med Ryssland, och jag sa, och här läser jag direkt från den engelska texten: ”Vi kommer att använda den normala dialog vi har med Ryssland för att diskutera hur vi skall gå vidare.” Det är viktigt att det förekommer en dialog, men det är också viktigt att vi klart redovisar våra värderingar.
Låt mig återkomma till bilden av den bakbundna handen. Den får mig att dra slutsatsen att vi borde vara tydligare när det gäller att redovisa våra egna värderingar och anledningarna till att vi bekämpar terrorismen. Den kampen bygger på våra demokratiska principer, på vår egen tro på mänskliga rättigheter, på vår respekt för minoriteter, och när jag säger detta menar jag också Tjetjenien, och vi måste göra detta tillsammans, vi behöver allas stöd för detta. Jag kan bara upprepa mitt tack för det stöd ni har uttryckt här i dag. Jag kan också säga att under de kommande månaderna kommer ordförandeskapet att aktivt sträva efter att genomföra den målsättning som jag har redovisat och som, enligt min mening, är en aning omfattande och som täcker många områden. Men vi kommer att behöva allas hjälp med att förverkliga den. Det gladde mig att höra här i dag att vi kan räkna med det stödet. I vanlig ordning kommer ordförandeskapet att rapportera om allt som har hänt och vad vi har gjort i slutet av denna period, i slutet av vårt ordförandeskap. I och med det har jag även besvarat frågan från Jan Marinus Wiersma. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr rådsordförande.
Debatten är avslutad.
Gollnisch (NI ),
   . – Den kallblodiga massakern på tusen barn i en kristen skola i Ossetien är en skandal. Men trots det kan man befara att sådana illdåd kommer att upprepas, och inte bara i Ryssland. Attacken i Spanien den 11 mars visade på ett blodigt sätt att inget av våra länder går säkert för den islamiska terrorismen.
Detta understryks av det faktum att terrorismen uppmuntras av vissa bedömare, som ger Rysslands politik i Kaukasus skulden för denna massaker: ”Om Ryssland inte försvarade sitt territoriums integritet skulle terroristerna lämna det ifred.” Det är andemeningen i dessa sofisters resonemang, som alltid kan finna förmildrande omständigheter när det gäller mördarna och anledningar att hitta fel hos deras offer.
Samma sak gäller de unga brottslingar som sätter eld på det område där de bor när polisen är oartig nog att gå in på deras område för att se till att anständiga människor skall kunna leva säkert.
Om vi vill sätta stopp för dessa fasor måste vi i dag framför allt peka ut den skyldige, nämligen islam, som precis som kommunismen försöker använda terror som ett sätt att införa ett totalitärt system. Ställda inför ett sådant hot måste våra länder lägga sina meningsskiljaktigheter åt sidan och förenas i försvaret av de västvärldens värderingar som de har gemensamt. 
Pafilis (GUE/NGL )
   , . – Vi framför vår djupaste medkänsla till offrens familjer i Beslan.
Samtidigt vill vi uttrycka vår djupa oro över den framtida utvecklingen när det gäller USA:s och EU:s planer och den ryska regeringens tydliga avsikt att kopiera deras strategi på området intern och extern säkerhet, framför allt det faktum att de antagit doktrinen om preventiv krigföring.
Det står fullständigt klart att tragedin nyligen i Beslan och de illavarslande framtidsutsikterna är ytterligare ett resultat av Sovjetunionens sammanbrott och socialismens fall.
Imperialisterna, som ägnar sig åt en inbördes förödande konkurrens, som är ansvariga för den akuta risken för destabilisering inom området och de omfattande sammanstötningarna, kastar sina blickar på Kaukasusområdet, genom vilket oljeledningarna går.
Den oro som framförs av USA:s och EU:s imperialister är rent hyckleri. Den ”politiska lösning” som de föreslår och den så kallade internationaliseringen av frågan syftar till att göra om området till ett protektorat av Kosovotyp.
Endast det ryska folkets kamp på gräsrotsnivå för att vända den nuvarande utvecklingen kommer att kunna skapa förutsättningar för en rättvis och fredlig lösning av problemen. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är diskussionen om rådets och kommissionens uttalanden om läget i Irak. 
Bot,
   . – Herr talman! Irak är en fråga som länge har kraftigt påverkat, och dessutom delat, oss européer. Även om utvecklingen i Irak har varit en källa till oro för oss är det oerhört viktigt att Europeiska unionen stöder det irakiska folket under de kommande månaderna och att vi inte får överge dem, utan i stället fortsätter att ge dem vårt stöd. Även om det fortsatta våldet bekymrar oss har de senaste månaderna dessutom skapat utrymme för ett konsekvent och enat ställningstagande från EU:s sida till stöd för Irak. Jag kommer alldeles strax att redogöra för den typ av stöd som EU eventuellt skulle kunna erbjuda, men först hoppas jag ni låter mig göra en kort återblick på det som har hänt tidigare.
Framför allt juni månad var en viktig månad för Iraks och det irakiska folkets långsiktiga framtid. Först antog FN:s säkerhetsråd resolution 1546 den 8 juni, och därefter, den 28 juni, avslutades den tidsbegränsade ockupationen av Irak och landets suveränitet återupprättades. När Allawis interimsregering tillträdde innebar det en vändpunkt i Iraks historia.
Den nya resolutionen återställde dessutom enigheten i det internationella samfundet och gjorde det dessutom möjligt för FN att åter engagera sig i Irak, vilket är ett viktigt steg mot bakgrund av valet som skall äga rum i januari 2005.
Lika viktigt är det sätt på vilket utvecklingen i juni gjorde det möjligt att överbrygga de meningsskiljaktigheter som dittills hade funnits inom EU när det gällde olika områden av den irakiska politiken. Detta framgick tydligt av slutsatserna från det första allmänna rådet (utrikesfrågor) under det nederländska ordförandeskapet i juli. Under det rådet ratificerades Europeiska unionens strategi på medellång sikt som utarbetades av Javier Solana och kommissionsledamot Chris Patten samt kommissionens meddelande om Irak med rubriken ”EU och Irak – en ram för engagemang”. Dessa dokument erbjuder en tydlig ram för EU:s engagemang i allmänhet och även när det gäller ett stort antal detaljer.
Som jag redan sagt innehåller dessa slutsatser också mycket detaljerade åtgärdspunkter. Man kom till exempel överens om att EU skulle erbjuda FN ett aktivt samarbete i Irak och att man skulle inleda en dialog med de irakiska myndigheterna för att klargöra på vilket sätt i övrigt som EU kan stödja Irak. För att undersöka detta mera i detalj har en undersökningsdelegation besökt Irak. Jag kommer snart att återkomma till deras slutsatser.
Det står under alla omständigheter klart att målet för EU:s engagemang är att bidra till återuppbyggnaden av Irak och att underlätta landets interna politiska process. I det sammanhanget måste den nationella konferensen nämnas. Trots stora svårigheter under förberedelserna kan detta sammanträde betraktas som en framgång. Alla delar av det irakiska samhället var företrädda, inklusive många kvinnor. Slutligen lyckades man komma överens om vilka delegater som skulle ingå i nationalrådet. Bildandet av detta råd är ett viktigt steg på vägen till valet.
Tyvärr blandas dessa goda nyheter också med en hel del dåliga. Kidnappning och mord på utländska medborgare, inklusive EU-medborgare, är ett tydligt exempel på detta. Våra tankar går till offren och deras familjer. Vi får emellertid inte glömma bort att även ett stort antal irakier har fallit offer för våldet, i de flesta fall just de irakier som har tagit ansvar i samband med landets återuppbyggnad. De många attackerna på oljeledningar utgör dessutom ett allvarligt hot mot en återhämtning av den irakiska ekonomin.
Det oupphörliga våldet hotar inte bara samhället och den irakiska ekonomin, utan dessutom den politiska processen i Irak. Läget i Falluja är mycket oroande, och under de senaste månaderna visade det som hände i Najaf och i Bagdad att våldet dessutom sjuder under ytan i de shiitiska delarna av Irak och kan explodera när som helst. I det sammanhanget välkomnar vi avtalet som nyligen ingicks i Najaf. Delvis tack vare de modiga insatserna från ayatolla al-Sistani kan man nu ana ett återupprättande av ordning och säkerhet i Najaf under den irakiska interimsregeringens ledarskap. Låt oss hoppas att detta är ett steg på vägen mot bättre relationer i Irak och en förbättrad säkerhet. Trots allt står det klart att det sekteristiska våldet inte tjänar de vanliga irakiska medborgare som, som ett resultat av terrorn, ser hur rekonstruktionen av deras land fördröjs alldeles i onödan.
Självklart är säkerhetsläget en avgörande faktor när det gäller i vilken omfattning EU kan erbjuda effektiv hjälp när det gäller återuppbyggnaden av Irak. Helt klart är situationen för närvarande inte bra. Men trots det har det nederländska ordförandeskapet antagit slutsatserna från rådet (allmänna frågor) i juli, och som ett resultat av detta är EU redan mer engagerat i den irakiska politiska processen.
Följaktligen besökte jag själv Irak i augusti för att understryka EU:s stöd för Iraks ekonomiska, sociala och politiska återuppbyggnad. I det syftet träffade jag presidenten, premiärministern och utrikesministern. Jag talade också med företrädare för Förenta nationerna i Irak.
Alla de irakier som jag talade med underströk betydelsen av att EU spelar en klar och tydlig roll i Irak. I det sammanhanget begärde de att kommissionen skulle öppna ett kontor i Bagdad. För EU:s räkning har jag dessutom uttryckt vår oro över tankarna på att återinföra dödsstraffet i Irak.
Allawi, som nyligen besökte Iraks grannländer, underströk betydelsen av stabilitet i Irak för regionen som helhet. Reaktionen på det var att EU med glädje skulle hjälpa till att återställa den regionala säkerheten och stabiliteten. Jag talade också om för dem att EU verkligen skulle uppskatta en inbjudan att delta i nästa konferens med grannländerna. Redan nu påminner EU regelbundet Iraks grannländer om deras ansvar.
Under mitt besök angav FN:s företrädare att EU:s stöd för deras aktiviteter är av vital betydelse, framför allt när det gäller valprocessen.
I Irak inrättade jag dessutom EU:s undersökningsuppdrag, som nu har återkommit. Företrädare för ordförandeskapet, kommissionen och rådets sekretariat undersökte möjligheterna till ett konkret EU-engagemang inom ramen för en civil krishantering inom områdena polis, rättsstatsprincipen, offentlig förvaltning och val. Uppdraget talade inte bara med de irakiska myndigheterna, utan dessutom med företrädare för FN, Förenta staterna, Nato, den multinationella styrkan och valkommittén. Resultatet av uppdraget var att följande aktiviteter skulle beaktas. Om ni tillåter skall jag helt kort redogöra för dem.
För det första, polisutbildning.
För det andra och när det gäller rättsstatsprincipen och mänskliga rättigheter: utbildning av domare och åklagare, tekniskt bistånd när det gäller inrättandet av den irakiska specialtribunalen; brottsteknisk expertis och hjälp med att gräva upp offer från massgravar; hjälp med att inrätta ett nationellt centrum för mänskliga rättigheter och demokrati; juridisk utbildning.
För det tredje, civil förvaltning; förstärkning av kapaciteten inom olika ministerier och inom fångvården.
För det fjärde, valet: hjälp med och övervakning av politiska val.
För det femte, utarbetandet av lagstiftning om kontroll av vapenexport, demobiliseringsprogram för milisgrupper och stöd till ägarskapskommittén.
På det hela taget finns det många områden där EU kan vara aktivt. Det är i det avseendet viktigt att de åtgärder som EU vidtar skall uppfylla äkta irakiska behov, och att de skall öka värdet på och komplettera alla de aktiviteter som redan pågår. Dessutom måste samspelet mellan EU:s olika instrument och aktiviteter övervakas effektivt. De politiska, budgetmässiga och tekniska aspekterna måste också bedömas för att aktiviteterna skall kunna planeras väl, och EU måste därför också vara säkert på att verkligen kunna leverera det man utlovar.
Det som är viktigt just nu är att en undersökningsgrupp skall besöka Irak och ge en tydligare bild av möjligheterna till insatser från EU:s sida. Rådets sekretariat kommer att börja planera ett uppdrag av denna typ i samråd med kommissionen och ordförandeskapet.
Jag skulle också helt kort vilja nämna betydelsen av FN:s närvaro i Irak. Den har, som jag redan har påpekat, stor betydelse, framför allt när det gäller det politiska valet. För att FN skall kunna fungera på rätt sätt är det av avgörande betydelse att det finns ett fullgott skydd. Det skyddet ger resolution 1546. FN:s generalsekreterare har bett EU:s regeringar om ett ekonomiskt bidrag för en andra skyddsring, FN:s så kallade skyddsstyrka. Uppenbarligen anser medlemsstaterna att det är mycket viktigt att EU bidrar till den. Ordförandeskapet arbetar för närvarande intensivt på att se till att det verkligen kommer ett bidrag från EU. Medlemsstaterna uppmanas därför att lämna ett bidrag, och man undersöker också i vilken utsträckning ett bidrag från GUSP-budgeten är möjligt.
Avslutningsvis kan jag rapportera för er att jag har bjudit in premiärminister Allawi till Europeiska rådet den 5 november. Jag räknar med att vi skall ha ett färdigt, konkret erbjudande om stöd till återuppbyggnaden av hans land till dess.
Patten,
   . – Det är nästan exakt fem år sedan jag inställde mig här i parlamentet för utfrågningen inför godkännandet som kommissionsledamot. Sedan dess har jag haft nöjet att delta i mängder av debatter – fler, har jag fått veta, än någon annan kommissionsledamot: så stort är parlamentets intresse för yttre förbindelser. Jag vill tacka parlamentet och dess ledamöter för det tillmötesgående som alltid har visats mig. Det har varit ett nöje att komma hit. Jag anser att det är viktigt att skapa demokratiska grunder för utrikespolitik. Det är inte ett offentligt politiskt område som bör överlåtas till diplomatiska experter, vars meritlistor i bästa fall är av tämligen blandad kvalitet.
Hur som helst, när jag nu rider bort mot solnedgången vill jag ge uttryck för min uppskattning för parlamentets roll i att utveckla Europeiska unionens gemensamma politik för yttre förbindelser, vilket inte har skett med stormsteg utan – kanske oundvikligen – i kringelkrokar.
Det värsta bakslaget för oss under de fem senaste åren har, naturligtvis, varit bråket om Irak. Jag vill inte gå in på de gamla argumenten igen. Om vi skulle behöva en påminnelse om att man inte kan ha en gemensam politik om de större medlemsstaterna är djupt splittrade så är detta beviset. Det finns även andra mycket talande bevis. Som någon sade någon gång, ”det är sådant som händer”. Är dagens värld säkrare än innan den förfärlige Saddam störtades? Är den globala terrorismen på tillbakagång? Står vi närmare målet att bygga broar mellan islam och väst? Är världens enda supermakt mer allmänt respekterad? Har medborgarna i våra demokratier behandlats på ett sätt som uppmuntrar dem att hellre fria än fälla de styrande nästa gång de får veta att det är nödvändigt att använda våld i förebyggande syfte för att ta itu med ett överhängande hot? Jag bara frågar. Ni, ärade ledamöter, har era egna svar.
Men här är vi nu: Saddam har störtats, våldet härskar i en stor del av det befriade landet, regimen har bytts ut mot en övergångsregering som bereder vägen för demokratiska val. Oavsett vår tidigare kritik står vi nu upp över öronen i denna strävan. Om det går illa för Irak kommer vi alla att få lida för det. Vi måste följaktligen försöka samarbeta för att hålla ihop detta demokratiska projekt.
Vad är vi förpliktade att göra som en union, bortsett från enskilda medlemsstaters insatser? Vi har redan lovat att anslå 200 miljoner euro i år, och det arbetar vi hårt för. Jag hoppas innerligt att vi kommer att kunna säkra en överenskommelse om ytterligare 200 miljoner euro inför nästa år. Vi har lyckats bra när det gäller utbetalningarna av detta bistånd, eftersom vi betalade över 200 miljoner euro till FN:s och Världsbankens förvaltningsfonder under förra året. Vi har ett gott samarbete med FN och Världsbanken och bidrar till att se till att våra medel betalas ut snabbt och väl. I år har vi inriktat vårt bistånd på tre områden: grundläggande samhällsservice – hälso- och sjukvård, utbildning, vatten och sanitära anläggningar, fattigdomslindring och att ge människor inkomstmöjligheter – samt på styrelseformer och det civila samhället.
Jag vill dock inte låtsas som om allt är frid och fröjd. Hur skulle jag kunna göra det? Det riskabla säkerhetsklimatet – som inte minst framgår med all tydlighet av den skrämmande raden av kidnappningar, den senaste av biståndsarbetare som arbetar för irakiernas väl, och som även illustreras av gårdagens förfärliga illdåd i Bagdad – hämmar givetvis utbetalningstakten, som även begränsas av det faktum att vi samarbetar med en övergångsregering som fortfarande prövar sig fram när det gäller offentlig förvaltning. Sådant är livet – åtminstone i Irak – och vi kommer att fortsätta att göra vårt yttersta inom ramen för den ofrihet som läget på fältet medför. Det jag kan säga säkert är att jag är övertygad om att vårt beslut att välja alternativet med multilaterala förvaltningsfonder var absolut rätt. En jämförelse mellan vår utbetalningstakt och andra bilaterala givares, däribland den största givaren, bekräftar också detta.
När vi föreslog parlamentet att 200 miljoner euro skulle anslås till återuppbyggnaden av Irak, vilket innebär att det belopp som vi kommer att ta i anspråk 2003–2004 överstiger 300 miljoner euro, hävdade några av ledamöterna att vi var överdrivet sparsamma. De hävdade att vi borde göra mer: de föreslog att vi skulle använda minst 500 miljoner euro, även om de svarade undvikande på vår fråga om var de extra pengarna skulle komma från.
I morse läste jag med intresse följande i en BBC-rapport från Washington: ”Den amerikanska administrationen vill omfördela flera miljarder US-dollar som anslagits för återuppbyggnaden av Irak och i stället använda pengarna till säkerhetsfrågor och andra kortsiktiga behov. Amerikanska tjänstemän säger att denna nya strategi har utvecklats efter månader av granskning”. I rapporten sägs det vidare att ”kritiker tolkar även omfördelningen som ett bevis för att storslagna långsiktiga planer för att omdana ekonomin helt enkelt inte var realistiska. De hävdar även att intensiteten och omfattningen av det våldsamma motståndet var allvarligt underskattad”. Jag anser att vi hade rätt i vår bedömning av det belopp som var förnuftigt att anslå till Irak, och jag anser att parlamentet gjorde klokt i att stödja denna bedömning.
Under de närmaste månaderna kommer vi att fortsätta att genomföra de förslag som läggs fram i vårt meddelande av den 9 juni, som har fått brett stöd. I synnerhet kommer vi att inrikta oss på den grundläggande frågan om stöd till valprocessen. Så snart den oberoende valkommissionen och FN har fastställt exakt vad de behöver är vi redo att hjälpa till, vilket jag kommer att klargöra för Iraks president när jag träffar honom senare i dag. Men jag vill klargöra att vi under de nuvarande omständigheterna varken kan eller vill föreslå ett traditionellt valobservatörsuppdrag – detta skulle helt enkelt vara omöjligt, vilket de ärade parlamentsledamöter som själva har lett valobservatörsuppdrag säkert instämmer i. Men vi kommer att söka vägar för att se till att vi deltar fullt ut i arbetet med att organisera fria och rättvisa val i Irak.
På längre sikt måste vi överväga hur kommissionen bäst kan företrädas på plats. Att inrätta en delegation skulle givetvis vara svårt, dyrt och kanske farligt. Men vi är beredda att överväga den lösningen, om det står klart att detta skulle bidra till att vi effektivt kan bistå det irakiska folket. Så låt mig vara uppriktig: Vi kommer att arbeta för en bättre framtid i Irak, oavsett tidigare bittra kontroverser.
Jag vill emellertid säga något allmänt, med anledning av dessa funderingar kring Irak. Jag hoppas att parlamentet är generöst nog att låta mig avvika lite från ämnet vid detta framträdande, som sannolikt är mitt sista i parlamentet, denna förebild för alla andra parlament. När några av oss för bara drygt två år sedan gav uttryck för vår oro över att Förenta staterna var på väg bort från det slags multilateralism som har kännetecknat landets utrikes- och säkerhetspolitik sedan andra världskriget, kritiserades vi starkt. USA, försäkrade man oss, ville fortfarande samarbeta med sina allierade, på villkor att de delade Washingtons åsikt om hur man skall hantera dagens farliga värld. Eventuella reservationer höll amerikanerna i stort sett tyst om.
Några av de allierade följde faktiskt med USA till Bagdad och vi kan konstatera att denna satsning ännu inte har fått de enkla och goda resultat som förutsades och utlovades så fint. Befrielsen förvandlades snabbt till en ockupation – eller något som sågs som en ockupation – som det gjordes bittert motstånd mot, med illdåd efter illdåd. Försöket att rulla ut demokratin som en orientalisk matta över Mellanösterns otacksamma öknar misslyckades. Framför allt kunde inte fred nås i Jerusalem och Palestina med en seger i Bagdad. Därför, och delvis på grund av att USA genom sitt nykonservativa ensidiga agerande tydligt hade misslyckats med att upprätta ett imperium av fred, frihet och demokrati, har vi på senare tid fått höra att allierade och multilateralism åter är på modet i Washington. Till och med FN ansågs användbart. LeveUSA:s utrikesdepartement.
Betyder detta att allt är klappat och klart? Drar alla en lättnadens suck? Kan vi nu se fram emot återupprättandet av den omoderna uppfattningen att allierade skall ledas och inte kommenderas och att multilaterala institutioner har viktiga användningsområden, även för världens enda supermakt, och att det med all respekt för Machiavelli finns mycket som talar för att det är viktigt att vara älskad, inte bara fruktad?
Retoriken i den nu pågående valkampanjen i Förenta staterna ger oundvikligen upphov till vissa frågor. Jag försöker inte ta parti för någon. USA väljer sin president och sin kongress. Resten av världen ser på. Vi i Europa bör samarbeta så gott vi kan med vem som än vinner. Vi är inte delaktiga i processen, vilka privata åsikter vi än hyser. För övrigt är jag inte så naiv att jag blandar ihop kampanjretorik med en platonsk dialog. Jag har trots allt själv varit partiordförande. Men kampanjretorik avspeglar något, och det som avspeglas här är tämligen förvirrande.
Om man enkelt vill vinna bifall från vissa håll i USA tycks det räcka med att man ger sig på FN, eller fransmännen, eller blotta tanken att de allierade har rätt att ha sina egna åsikter. Multilateralister, får vi veta, vill överlåta amerikansk utrikes- och säkerhetspolitik till en skock vitlökstuggande, ostätande mesar. Människors åsikter, som Förenta staternas grundare ansåg att deras land skulle beakta och respektera, skall behandlas med förakt, såvida de inte, antar jag, troget avspeglar American Enterprise Institutes och Fox TV:s agendor.
Vad skall vi tro om allt detta? För det första ligger multilateralism framför allt i Förenta staternas intresse, en åsikt som föregående administrationer inte skulle ha ifrågasatt och som de flesta politiska ledare har delat under de senaste 60 åren. För det andra ligger det säkerligen i en supermakts nationella intresse att sätta sina traditionella allierade på det hala, inte genom att bestrida deras rätt till samråd, utan genom att undersöka vad de har att säga och hur de tänker omvandla sin retorik om samarbete till effektiv, inte kraftlös, multilateralism. För att nämna en uppenbar fråga: vad tänker vi göra för att rensa upp i de träsk där terrorismen frodas – om jag får låna den klichén – och framför allt också skjuta några av krokodilerna? Dessutom, hur och när kommer vi i Europa att tolerera att våld används för att upprätthålla den internationella rättsordningen? Detta är en fråga som vi i Europa vanligen undviker att besvara.
Om den amerikanska politiska utestängningskulturen undantar begreppet samarbete och dialog med utlänningar, om impopularitet utomlands uppfattas som ett uttryck för förnämhet och en källa till stolthet kommer alltför många européer att göra motsvarande misstag att tro att hackande på Amerika är samma sak som att ha en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik. Det som oroar mig mest är att vi på båda sidor av Atlanten kommer att locka fram de sämsta sidorna hos våra traditionella partnerländer. Världen förtjänar bättre än testosteron på ena sidan och högdragenhet på den andra. Detsamma gäller de amerikanska och europeiska medborgarna. De står trots allt inför samma faror och utmaningar. Jag vill ha ett EU som är en superpartner, inte en superprickskytt, en superpartner till en respekterad global ledare. Alla andra alternativ kommer endast att leda till en farligare framtid med ännu fler gräl.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förutom stabiliseringen, återanpassningen, återuppbyggnaden och demokratiseringen av Irak, vilka är uppgifter som jag, herr talman, menar inte enbart bör vara Förenta staternas ansvar utan hela det internationella, demokratiska samfundets, anser jag att det för närvarande finns en omedelbar prioritering som inte får skjutas upp – och som rådets ordförandeskap inte har nämnt explicit – och det är frigivningen av de kidnappade franska journalisterna Georges Malbrunot och Christian Chesnot och deras syriske chaufför, samt de italienska biståndsarbetarna Simona Torreta och Simona Pari.
Det bekymrar oss, herr rådsordförande, att ni har sagt att rådet helt enkelt ser dessa händelser som tragiska nyheter och att ni i går, inför utskottet för utrikesfrågor, sade att rådet har beslutat att det bästa är att inte göra någonting alls, vilket jag menar visar hur kraftlös Europeiska unionen är. Det bekymrar oss också, herr rådsordförande, att ministerrådet vid första behandlingen beslutade att inte använda mekanismen för flexibilitet till förmån för Irak, i strid med kommissionens och Europaparlamentets förslag. Jag hoppas att detta är ett taktiskt ställningstagande från rådets sida som kommer att ändras vid andra behandlingen.
Om vi lämnar de tekniska detaljerna därhän, herr talman, så var gårdagen ännu en sorgens dag i Bagdad med dussintals dödade människor. Jag menar att förmiddagens debatt tydligt visar att vi inte får och inte kan stå overksamma inför en företeelse som terrorism, att terrorism påverkar oss alla i samma utsträckning och att vi alla måste bemöta den på samma sätt. Vi måste därför stå fullständigt enade mot terrorismen.
Det bästa sättet för parlamentet att hantera företeelsen terrorism är att samfällt ställa oss bakom den resolution om Irak som vi skall godkänna i morgon. Jag menar att det bästa bidraget – utöver förslagen i kommissionens utkast till initiativ, vars syfte är att garantera fred, samförstånd, försoning och harmoni i Irak inför valet i januari – är att stå enade.
Jag vill avsluta, herr talman, med att på min politiska grupps vägnar uttrycka min erkänsla för Chris Patten – vars utfrågning jag deltog i som samordnare för min grupp i samband med hans utnämning till kommissionär – och tacka honom för att han alltid har stått till förfogande och för hans ständigt positiva och konstruktiva hållning gentemot Europaparlamentet.

D'Alema (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När vi diskuterar Iraks framtid ser vi bilderna från detta land framför oss. Det är bilder av krig, ett krig som tycks pågå för evigt, en konflikt där det är svårt att vara optimistisk.
Samtidigt våndas vi över de människor som tagits som gisslan, denna avskyvärda form av våld och utpressning. Det internationella samfundet måste stå enat för att rädda dessa människor, som är journalister och frivilligarbetare eller medborgare i Irak och andra länder. Vi bör vädja till den arabiska och islamiska världen att isolera terrorismen och bryta det samförstånd som råder kring den typen av våld. Samtidigt menar jag att vi bör vädja till Iraks övergångsregering och de internationella koalitionsstyrkorna att göra de ansträngningar som krävs för att frigivningen av gisslan skall kunna fortsätta utan hinder, dvs. avstå från militära insatser och bombningar, som skördar så många civila offer i irakiska städer och sannerligen inte bidrar till ett gott förhandlingsklimat som kan rädda livet på de kidnappade.
Bortom den tragiska utvecklingen när det gäller gisslantagande har vi i de anföranden som rådets och kommissionens företrädare har hållit riktat vår uppmärksamhet mot Iraks nuvarande situation och framtidsutsikter. Det står klart att det måste till en politisk förändring, både i Irak och mer generellt i kampen mot terrorism, om vi skall kunna komma ur denna förfärliga krissituation. Detta har också framgått av förmiddagens debatt. Irakkriget och den militära ockupationen av Irak har visat sig vara ett tragiskt misstag. I stället för att förhindra terror har följden blivit starkare och farligare terror, och hatet mot väst har spridit sig över den islamiska världen och hotar att dra in världen i ett civilisationernas krig, vilket är den absolut bästa grogrunden för fundamentalism.
Från Irak till Tjetjenien och Palestina har krigets vardag, brutalt förtryck och undertryckande av mänskliga rättigheter och folkrätten bidragit till terrorismens uppkomst. Nu är det dags att välja en annan väg. Det innebär inte att man skall sluta att använda maktmedel, men att politik och internationell rätt åter skall ges företräde. Vi kritiserar inte den amerikanska högern för att den har bekämpat terrorismen. Tvärtom, vi kritiserar den för att den har bedrivit kampen på fel sätt och därmed bidragit till ökad osäkerhet i världen.
Vad vi behöver är att återupprätta multilateralismen och erkänna att det sannolikt kommer att krävas mycket tydliga och modiga beslut för att freden skall kunna återställas i Irak. De amerikanska väpnade styrkornas närvaro i landet bidrar till exempel knappast till att återställa freden, eftersom det står klart att de som ville ha kriget och som påbörjade det drar till sig terrorism genom sin blotta närvaro i stället för att åstadkomma lugn. Man måste inse att styrkorna måste dras tillbaka när det är dags för val och ersättas av styrkor från länder som inte berörs av konflikten, under FN:s överinseende. Inom alla verksamhetsområden finns ett behov av återgång till politik, multilateralism och internationell lag. Så tycker man i Europa och så tycker man i Europaparlamentet. Vi behöver starka institutioner som kan omvandla denna åsikt till konsekventa politiska åtgärder, inte bara till vädjanden.
Slutligen vill jag tacka kommissionsledamot Chris Patten för hans arbete och även för hans utmärkta anförande i förmiddags, som återspeglar den rådande uppfattningen hos Europas medborgare.
Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill på min grupps vägnar tacka kommissionsledamot Chris Patten för hans beredvillighet att under de fem gångna åren delta i parlamentets debatter iklädd en slips med en liten skiftning i blått. Det gläder mig att han njuter av den politiska frihet som mitt parti hjälpte honom att finna och vi önskar honom all lycka i framtiden. 
Det finns många, både inom parlamentet och utanför, som fortfarande inriktar sig på att försöka hitta skyldiga till kriget i Irak. Vilket uttryck detta än tar vidhåller Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa att vi inte får låta detta komma mellan EU och vårt trängande ansvar gentemot detta sönderslagna land. När en väns hus brinner ned stannar man inte upp för att gräla om vem som tappade tändstickan. När diktaturens tyranniska bojor slets loss rämnade Irak som en brusten damm. Om vi inte kontrollerar störtfloden hotar den att skölja över regionen och uppsluka Iran, Syrien, Saudiarabien och Turkiet. Den kommer att dränka hoppet om demokrati i Mellanöstern.
Allt annat i Irak hänger på att dödandet upphör. Irak är ett vakuum och i Falluja, Tall Afar och Bagdad har våldet och den oacceptabla terrorn av gisslantagande snabbt fyllt det utrymme som lämnades fritt efter Saddam Husseins fall. Ändå har koalitionsstyrkorna och den kämpande irakiska regeringen alltför ofta bemött våld med klumpigt våld. Stridshelikoptrar och hårdhänt militär taktik på myllrande stadsgator leder endast till förbittring och oroligheter, vilket i sin tur ger näring åt stridsviljan.
Irak behöver internationell hjälp: ett intensivt och omfattande åtagande där det inte finns utrymme för misslyckande. Med stöd av FN:s säkerhetsråds resolution 1546 måste världssamfundet erbjuda all hjälp till övergångsregeringen, och sedan till den suveräna regering som inrättas efter denna. Jag välkomnar det åtagande som vår diplomatiska expert, Bernard Bot, har gett uttryck för här i dag.
Vi liberaler och demokrater anser att Europeiska unionen har erfarenheter att erbjuda när det gäller allt från att återställa Iraks ödelagda infrastruktur till att ge råd om utarbetandet av landets nya författning. Därför stöder vi kommissionens krav på ytterligare 200 miljoner euro som skall ställas till förfogande för humanitärt bistånd. Men Irak behöver mer än pengar. Om våldsspiralen kan brytas kan EU hjälpa till med att utbilda poliser, domare och lärare. Europa kan bidra till att återuppbygga det civila samhället i Irak genom stöd till icke-statliga organisationer, fackföreningar och politiska partier. Europeiska unionen kan spela en nyckelroll när det gäller att stödja och trygga valen till den irakiska nationella övergångsförsamlingen i januari nästa år. I ett land där nästan alla medborgare är beroende av statligt bistånd kan EU bidra till att finna det ris och vetemjöl som kan rädda Irak från svält, och den tvål som skyddar mot den ödelagda offentliga renhållningstjänsten.
Vi anser att Europa måste hjälpa Irak att komma bort från det auktoritära styret. Det nya Irak måste byggas på stabila demokratiska institutioner. Irak utgör en utmaning för oss. Den enda chansen att omskapa Mellanöstern är ett stabilt, demokratiskt styre, vilket kan komma att kräva vårt engagemang under en hel generation.
Beer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Mina varmaste tack till kommissionsledamot Chris Patten för hans klara ord i slutet av anförandet. Herr kommissionär! Ni har visat att vår debatt i dag inte bara handlar om Irak, utan om att vi också måste komma fram till en övergripande politisk strategi. Det har tydligt visat sig att till Europas främsta intressen hör framför allt att hitta en fredlig lösning för Irak, och inte bara för Irak utan för hela regionen. Vi måste utforma en konsekvent politik för Irak, Iran, Syrien och, givetvis, Israel och Palestina. Det finns inga enkla lösningar, men i vår strävan efter en lösning måste vi utgå från denna debatt när det gäller klargörande och analys, även om vi ännu inte vet vad det slutliga svaret kommer att bli.
När det gäller Irak har vi blivit vittnen till ett gränslöst våld de senaste månaderna med förebyggande attacker från de allierade, Guantánamo, Abu Ghraib-fängelset och alla förfärliga försök att rättfärdiga tortyr, fasansfulla terrorattentat och avrättning av oskyldiga människor som tagits som gisslan. Och fortfarande hålls människor som gisslan. I detta sammanhang vill jag nämna några andra uppgifter som jag blev mycket skakad över i dag, nämligen underrättelseuppgifter om att Syrien skall ha testat kemiska vapen på sudanesiska medborgare. Alla dessa ohämmade våldshandlingar fördömer vi utifrån vår grundläggande övertygelse, och inte bara det; vi bekämpar dem och vårt fördömande av dem finns med i den europeiska konstitutionen.
Var står vi då i dag? Efter gårdagens grymma attack, där över sextio människor dödades, kan man få en bild av åsiktsskillnaderna och den förvirring som råder i den politiska världen genom att ta en titt i tidningarna. ”Ut ur Irak!”, står det i . I kan man läsa att ”USA måste utkämpa detta krig till slutet”, medan rapporterar att ”Irak faller samman inför ockupanternas ögon” och att ”Bush har meddelat att de pengar som har avsatts för säkerheten skall användas nu, i stället för att säkra vattenförsörjningen för människor”.
Vilket ansvar har vi och hur skall vi gå vidare? Trots våra skilda åsikter måste vi, anser jag, försöka enas och upprätta ett politiskt ansvarstagande. Jag menar att vi måste bli trovärdiga, för utan trovärdighet får vi inget stöd från medborgarna och FN kommer att förbli svagt. Detta innebär att vi måste fördöma det som måste fördömas och göra allt som står i vår makt för att med alla demokratiska medel försöka åstadkomma fria val så snart som möjligt, så att Iraks folk kan återfå sitt självbestämmande. 
Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det står klart att det primära målet för oss alla här är att göra allt som går för att rädda alla som har tagits som gisslan, både franska, italienska och irakiska medborgare, eftersom allas liv är lika mycket värda. För att åstadkomma detta räcker det dock inte med allmänna ordalag och formuleringar. Vem i Europa vill inte att gisslan skall friges?
Jag ställer mig dock frågande till med vilken rätt vi vågar uppmana människor att respektera mänskliga rättigheter och skona gisslans liv när styrkor från länder som är företrädda här i kammaren fortsätter att släppa bomber och döda civila. Vi lyssnar till frivilligorganisationernas vädjanden och kräver att bombningarna skall upphöra. Terrorism och krig är två sidor av samma mynt, och de ger varandra näring. De är den verkliga fienden till de fredliga och solidariska krafter som verkar i Irak för att bygga upp ett nytt samhälle. Vi vet inte vem som bär ansvaret för dessa kidnappningar, men vi vet att det finns olika krafter som vill att frivilligorganisationerna skall lämna Irak och inte bli vittnen till de kränkningar av rättigheter som förekommer överallt.
Jag hörde inga fördömanden av kriget från rådet, detta krig i avskräckande syfte som har trampat på århundraden av mänskliga rättigheter. Vi kräver ett omedelbart tillbakadragande av trupperna, och vi vill klargöra att vi, om våra ändringsförslag mot kriget och för ett tillbakadragande av trupperna avvisas, kommer att rösta emot det resolutionsförslag som läggs fram i morgon. Vår hållning ligger fortfarande i linje med de viktigaste åsiktsströmningarna och den allmänna opinionen, som har tagit klar ställning mot kriget och mot terrorismen utan att sväva på ordet.
Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Iraks konstruktiva röster förtjänar att vi gör oss hörda. Så var det under Saddam Husseins skräckvälde, och det är precis lika sant nu när Mesopotamiens hela framtid står på spel. Just nu vädjar dessa djupt oroade irakiska röster, framför allt till EU:s medlemsstater, om en konstruktiv närvaro i deras land och region. I praktiken ber de om ett tydligt, bestämt ställningstagande från alla EU:s medlemsstater mot den fortsatta inblandningen från Iraks grannländer när det gäller den försåtligt växande terrorismen på irakiskt territorium. Utan ett sådant ställningstagande är det EU som kommer att tvingas stå för kalaset i slutändan. Dessutom vill de irakiska rösterna att landets återuppbyggnad omedelbart skall inledas på regional och lokal nivå. Möjligheter till detta finns i norra och södra Irak. EU:s medlemsstater får inte låta dessa möjligheter glida dem ur händerna. Om den lokala och regionala återuppbyggnaden lyckas kan människorna i de områden som har varit en grogrund för terrorism själva ta ställning till vad som gynnar dem mest.
Detta leder mig slutligen in på Iraks framtida politiska struktur. Iraks grannländer tycks frukta en federal lösning som syftar till att upprätthålla Iraks territoriella integritet. Detta är ännu ett ypperligt tillfälle för Europa att visa sitt engagemang för nationell och regional stabilitet. Jag hoppas och tror att detta engagemang också kommer att visa sig tydligt på transatlantisk nivå under det nederländska ordförandeskapet, eftersom vi på detta sätt kommer att värna om Mesopotamiens framtid. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även om vi vet att avsikterna är de bästa beklagar vi EU:s grundläggande oförmåga att hantera den tragiska utvecklingen när det gäller den internationella krisen, den ökande terrorismen och situationen i Irak. Herr kommissionär! Om de internationella förbindelserna är alltför präglade av Förenta staterna så beror det på EU:s otillräcklighet.
Som européer hade vi redan velat ha konstitutionen, som det har tagit så lång tid för oss att godkänna, eftersom vi redan skulle ha velat ha en europeisk utrikesminister som hade kunnat vara i Irak just nu och utöva sitt ämbete med verkliga befogenheter och också förhandla om frigivningen av de franska och tyska medborgare som tagits som gisslan. Jag vill särskilt nämna de två unga italienskorna Simona Pari och Simona Torretta.
Sådan terrorism, där människoliv saknar värde, där oskyldiga barn mördas och våldtas, där fredsarbetare och civila kidnappas och Europas regeringar och folk avkrävs på lösensumma förtjänar bara vårt skarpa och ovillkorliga fördömande. Genom att destabilisera förhållandena syftar sådan terrorism sannolikt också till att på något sätt föröka fördröja eller förhindra att val hålls i Irak, vilket är en helt och hållet oacceptabel konsekvens.
Slutligen, för alla som är i Irak, för de fredsbevarande soldaterna, för frivilligorganisationerna, som med beundransvärd uthållighet har valt att stanna kvar och fortsätta sitt arbete med att hjälpa civilbefolkningen, för offrens familjer och, i detta ögonblick, med er tillåtelse, särskilt för gisslans anhöriga – för alla dem menar jag att hela kammaren här i Strasbourg bör höja sin röst tydligt och klart i solidaritet och medkänsla. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som de flesta polacker har jag varit och är jag emot kriget i Irak. Jag var också emot Saddam Hussein, precis som vi alla här i kammaren. Därför kan jag med rätta säga att Irak inte längre kan få splittra Europa och att EU måste agera samfällt för att finna ett grundläggande samförstånd och manifestera detta samförstånd.
Det handlar inte om någon konstlad enighet eller skenbart samförstånd. Det handlar om en förståelse mellan länder och regeringar i Europa, både de länder som uttalade sitt stöd för invasionen av Irak och de länder som var emot, och det handlar om en förståelse som bygger på ett konkret mål. Detta mål, som kanske varken är särskilt effektivt eller en lösning på alla problem, men som är ytterligt konkret, skulle vara att anordna lokala val så snart som möjligt, med början i exempelvis Najaf och Karbala. Arbetet med att bygga upp demokratin i Irak måste börja med grundstenarna, inte med taket. Grundstenarna utgörs av lokala val och inrättande av regionala myndigheter med befogenheter, inte bara gevär. Taket utgörs av nationella val, och det är just i denna ordning saker måste ske. Vi måste vara medvetna om att lokala val är en nödvändig medicin, men att den kan ha biverkningar och att följden kan bli att Irak splittras upp i sunnitiska, shiitiska och kurdiska intresseområden. Detta kan inte förnekas, men det är ändå att föredra framför en situation där alla ständigt ligger i krig med alla andra.
Slutligen bör Europeiska unionens uppdrag vara i Bagdad, inte i Amman, som ligger långt från den irakiska huvudstaden. Låt oss inte överlåta Bagdad till USA, för det gagnar inte EU att försöka dra sig undan sitt ansvar. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utan stabilitet i regionen kan inte samhället byggas upp igen och trygga förutsättningar för investeringar kan inte skapas, och utan detta finns inga möjligheter till verklig fredlig utveckling. Vi vet alla att detta kan uppnås endast om det irakiska folket känner att deras regering har befogenheter och legitimitet som inte härrör uteslutande från USA. Det är därför det är så viktigt med val, det är därför FN har en funktion att fylla, och det var därför jag blev så skakad i går över att höra Kofi Annan säga att FN bara kan bli fullständigt involverat igen och återvända enbart om säkerhet kan etableras. Det blir en ond cirkel: Om FN inte går in kan det inte bli någon säkerhet, men om FN låter bli att gå in för att det inte finns någon säkerhet så visar det att det internationella samfundet inte klarar av att hantera situationen. Jag anser att detta är en anledning till att vi måste klargöra att det inte finns någon ursäkt för terrorism, att vi alltid kommer att bekämpa terrorism, som i det här fallet utövas av en minoritet av Iraks befolkning, och att vi måste stödja majoriteten av befolkningen.
Samtidigt måste vi dock göra detta genom dialog, så att terrorismen inte visar sig vara en hydra som får flera nya huvuden så fort vi hugger av ett, och vi får inte skapa en grogrund för terrorism. Detta anser jag vara ett skäl för att vi i Europeiska unionen skall göra allt vi kan. Med detta menar jag politisk förändring, stöd, även i de områden där de 200 miljonerna euro skall användas, organisation av stöd, inledande av dialog och uppbyggnad av strukturer som kan bli en utgångspunkt för hållbar utveckling. Det här handlar inte bara om Irak, det handlar om hela regionens stabilitet, och den kommer att bli avgörande för om det skall bli ett ”civilisationernas krig” och om vi kommer att kunna förhindra det stora kriget mellan kulturerna. Otaliga misstag har gjorts som redan har fört oss mycket, mycket närmare ett sådant krig.
Slutligen vill jag framföra ett varmt tack till kommissionär Chris Patten för hans samarbete under de gångna åren, och kanske får jag ännu ett tillfälle till detta. I dag har han åter gjort klart för oss att vi här i väst kan lyckas med vår politik om vi kombinerar den med moralisk integritet. Jag får känslan att vår moraliska integritet går på sparlåga efter Guantánamo och många andra händelser på grund av den tortyr och de saker som sker där. Om vi inte lyckas upprätthålla en moralisk integritet kommer vi inte att ha den trovärdighet som krävs för att vi skall kunna påverka denna utveckling på ett rimligt sätt.
Moscovici (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Precis som ni hörde jag rådsordföranden tala till oss om goda och dåliga nyheter, men jag tyckte att han uppehöll sig alltför länge vid de goda nyheterna på bekostnad av de dåliga. Jag vill tacka kommissionär Chris Patten för att han med sin vanliga finess och rättframhet uppmanade oss att överbrygga avstånden, här något förenklade, mellan USA-vänliga och USA-fientliga strömningar, mellan unilateralism och multilateralism. Det är just detta som vi måste göra.
I dag, när närmare två år har gått sedan krisen började, måste vi dock säga att vi har misslyckats, eftersom inget av de mål som sattes upp har nåtts, och det är inte massförstörelsevapen jag talar om. Det finns inga tecken på stabilitet i regionen, demokratin lyser med sin frånvaro, Irak är ingen säker plats och kampen mot terrorism har inte fört oss någonstans. Tvärtom skulle jag till och med vilja påstå att militära insatser i sig har lett till ökad terrorism av alla slag i Irak. Allt detta är förkastligt och manar till djup eftertanke. Det finns ingenting glädjande i detta misslyckande, tvärtom: Vi måste agera, lära av våra misstag och försöka bli effektiva i framtiden. Det som i stället borde sporra oss nu, det som måste vara en prioritet för Europaparlamentet, är givetvis gisslan i Irak – italienska och franska medborgare, européer med andra ord – och deras olycksbröder, både irakier och syrier. Vi måste agera för att befria dem, för frihet är en dyrbar gåva, och eftersom det inte är vem som helst som attackeras: det är journalister, humanitär personal och frivilligarbetare, med andra ord människor som tar risker. Precis som José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra menar jag att det är för alla dessa människors skull som parlamentet måste göra en markering i dag utifrån principerna om enighet och solidaritet och för att gisslan skall bli fri.
Samtidigt innebär inte det här att vi är färdiga med Irak. Vi måste ställa andra frågor till oss själva om vi skall kunna välja den andra politiska väg som Massimo D'Alema talade om. Jag kommer bara att ta upp en del av frågorna. Vi måste därför kräva en förändring av de multinationella styrkorna. Jag menar att alla praktiska skäl talar för att det nu är dags att dessa styrkor underordnas FN:s generalsekreterare. Vi måste alla tillsammans engagera oss i den demokratiska processen. Vi vet att val skall hållas i början av 2005, men i nuläget måste vi konstatera att valet inte kan garanteras samtidigt som det är absolut nödvändigt att det genomförs under fria och rättvisa förhållanden. Slutligen menar jag att det nu är dags att sammankalla en internationell konferens till stöd för den politiska övergångsprocessen och underlätta återuppbyggnaden av Irak.
Till sist, och nu tänker jag inte säga mer i det här skedet, menar jag att vi i högre grad än tidigare, och kanske i högre grad än rådet, måste kräva att mänskliga rättigheter respekteras av alla parter på plats. Det är mycket riktigt så som kommissionär Chris Patten och Massimo D'Alema sade, att vi ställs inför outhärdliga bilder av kriget, bilder av en fullständigt hopplös kamp. Mina damer och herrar! Vi måste återkomma till Irak. Vi måste reflektera över det som händer nu i konfliktens spår. Låt mig dock upprepa att det är en prioritering för hela Europaparlamentet att ställa sig bakom ansträngningarna att befria gisslan, och jag uppmanar oss alla, på alla sidor, att godkänna den resolution som har detta mål, där det betonas att vi talar med en röst.
Neyts-Uyttebroeck, Annemie (ALDE ).
   – Herr talman! Det gemensamma resolutionsförslaget är på samma gång alldeles harmlöst och fullständigt självklart, så en cynisk person skulle kunna hävda att vi klarar oss lika bra utan det. Som en pragmatiskt lagd och erfaren politiker anser jag att resolutionsförslaget i hög grad visar att Europaparlamentet och dess grupper har lika svårt som kommissionen och rådet att hantera situationen i Irak. Liksom mitt hemlands regering var jag starkt emot invasionen av Irak. I andra roller har också jag försökt övertyga Förenta staterna om att invasionen av Irak är en sak och införande av demokrati i landet en helt annan. Jag sade också att det är en enkel sak för dem att invadera ett land, men mycket svårare och farligare att ta sig därifrån. Jag håller med om att världen i dag är en mycket farligare plats än den var före Irakkriget. Då inställer sig emellertid frågan vad vi i Europaparlamentet, Europeiska rådet, EU:s ministerråd och Europeiska kommissionen gör i fråga om denna mycket farligare plats. Tvår vi våra händer inför alltihop, eftersom det inte var det här vi ville? Hoppas vi, eller ber vi om, ifall vi är troende, att allt helt mirakulöst skall lösa sig till det bästa? Eller tar vi vår tillflykt till den hopplösa utsikten om ett civilisationernas krig, som många har siat om så länge på båda sidor om Atlanten, och ibland förefaller önska? Vi står alla inför den mycket svåra uppgiften att lämna allt detta bakom oss och nå enighet om framtiden för Irak, Mellanöstern och hela världen. Givetvis måste alla som tagits som gisslan, oavsett nationalitet och orsaken till att de är där, friges omedelbart, och självklart måste vi alla arbeta för att nå detta mål. 

 Jag vill avsluta med att rikta ett par ord till kommissionsledamot Patten. För två veckor sedan fick jag tillfälle att tala om för honom vilken stor ära och förmån det har varit att samarbeta med honom. När han nu rider iväg mot solnedgången vill jag inte be honom att sjunga ”jag är en fattig, ensam cowboy” för oss, utan i stället ta tillfället i akt att släppa loss ordentligt!
Guidoni (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den senaste dramatiska utvecklingen med gisslantagande visar hur extremt allvarlig den situation som har uppstått i Irak är, och vi vädjar på nytt om att alla som har tagits som gisslan, både italienska, franska och irakiska medborgare, skall friges villkorslöst. De allierades militära befälhavare medger nu öppet att de inte har kontroll över hela det irakiska territoriet.
Att en militär lösning är otillräcklig när det gäller att lösa problemet med terrorism och säkra Iraks övergång till demokrati framgår därför tydligt. För att lägga grunden för en ny demokratisk ordning räcker det inte att inrätta en övergångsregering, som i praktiken är USA:s marionettregering och därför inte erkänns av Iraks befolkning. Det finns bara ett sätt att stabilisera läget i Irak, och det är att dra tillbaka trupperna omedelbart.
Det handlar inte om att ge vika för terroristgruppernas utpressning eller inte, utan om att sända ut konkreta signaler om en ny strategi, där ockupationsstyrkornas tillbakadragande är en nödvändig förutsättning för att sätta in en FN-styrka bestående av soldater från länder som inte är delaktiga i kriget. Bushs strategi med krig i avskräckande syfte har visat sig vara en tragisk felbedömning och verkningslös mot terrorismen, som i stället har spritt sig ytterligare i just de områden som berörs av konflikten.
En världsbild som bygger på ett enda lands politiska och ekonomiska överhöghet är inte hållbar i längden. EU kan och måste lägga fram ett förslag till oberoende och enig utrikespolitik. EU kan och måste spela en större roll när det gäller att lösa krislägen som det i Irak. Vi måste skapa nytt utrymme för diplomati och politik. Internationella organisationer måste närvara för att garantera fria val, utan politiska eller ekonomiska påtryckningar från ockupationsstyrkorna.
Coûteaux (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, företrädare för medlemsstaterna! Den anglosaxiska koalitionens invasion av Irak har inte löst någonting. Tvärtom har den förvärrat irakiernas levnadsförhållanden och framför allt gjort det möjligt för militant islamism att sprida sig över arabvärlden, med en ny grund och ny legitimitet.
Det som vi ser är givetvis ingenting annat än resultatet av USA:s imperialistiska strategi, som går ut på att skapa en omfattande konflikt mellan civilisationerna i världen, där den civiliserade världen har sitt centrum i Washington. Det framgår också tydligt att det som kallar sig ”Europeiska unionen”, ett namn jag sätter inom citattecken, denna union med sina sex dödsdömda resolutionsförslag, varav inget ens var i närheten av majoritet – det var förra året, som ni kanske minns – denna union med sitt ofattbara gytter av oduglig och löjeväckande fromhet har förblivit tyst, med en passivitet som är ofattbar inför ett krig och en strategi som ställer civilisationerna mot varandra och där EU blir första offret.
Frankrike ensamt, med stöd av Tyskland, som sanningen att säga vacklade, och Ryssland, som var bedrövligt svagt, omgavs av en stark undfallenhet gentemot USA, men lyckades ändå rädda det europeiska idealet ännu en gång. Frankrike gjorde detta så tydligt och bestämt att världen i allt högre grad i detta land såg ett tecken på motstånd mot imperiet. Tilläggas bör att den amerikanska oppositionen ser Frankrike som en symbol för folkens frihet, som är den grundläggande förutsättningen för all verklig demokrati.
Nu har vi två olika typer av motstånd att välja på: det islamiska motståndet, som amerikanerna – vilka förr eller senare kommer att tvingas dra sig ur, precis som de gjorde i Vietnam – är fast beslutna att övervinna, och det nationella eller sekulariserade motståndet. Europa, EU-förespråkarnas Europa, kan uppenbarligen inte välja, men det är säkert att inför militant islamism så är framgång för det nationella motståndet en förutsättning för Medelhavssamarbetet, som är så nödvändigt, men ack så svårt att förverkliga. 
Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är dags att sluta hyckla. Vi ser hur Förenta staternas geopolitiska intressen tar ett fast grepp om Irak. Sedan andra världskriget har historien präglats av supermakternas ensidiga ingripanden i avskräckande syfte. Ett underkuvat Europa har aldrig velat eller kunnat protestera mot Jalta-segrarnas stridslystnad. FN:s roll har varit lika verkningslös, eftersom alla FN-resolutioner som supermakterna inte har tyckt om har ignorerats eller kringgåtts systematiskt. Den tillfällige presidenten Ghazi al Yawar har ställt in sitt besök i Europaparlamentet.
Man kan undra vem som ville ha eller utsåg honom till president. Att kalla honom en företrädare för det irakiska folket är en förolämpning mot vår intelligens och intelligensen hos dem vi företräder. Vi måste komma ur konflikten i Irak och undanröja alla anledningar till ockupationen, som långt ifrån har garanterat säkerhet, fred och rättvisa för det irakiska folket, utan i stället har lett till strider och skändliga handlingar. Ockupationen kostar dessutom statskassan en förmögenhet, skadar intressen, leder till ökad förbittring och äventyrar säkerheten, freden och välfärden för Europas folk. Herr Bot! Det är här som rådet, kommissionen, regeringarna och EU-institutionerna måste sätta in sina insatser. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Läget i Irak är fortfarande osäkert och en fanatisk självmordsbombare dödade i går 47 oskyldiga irakier – huvudsakligen arbetslösa män som sökte arbete som poliser och som var beredda att försöka återinföra lag och ordning i sitt land och möjliggöra genomförandet av fria val i januari.
Oavsett om man instämmer i motiveringen för kriget eller inte måste alla nu ha medkänsla med det irakiska folket som har lidit så länge och som längtar efter stabilitet i sitt land. Alla här måste fördöma de fortsatta urskillningslösa angreppen mot Iyad Allawis suveräna regering och de multinationella fredsbevarande styrkorna, liksom det barbariska kidnappandet och mördandet av personer som tagits som gisslan enbart för att de är icke-muslimer eller deltar i landets återuppbyggnad, som exempelvis de italienska biståndsarbetarna.
Med facit i hand har man helt klart gjort misstag och underskattat styrkan i motståndet, men ett tillbakadragande av alla koalitionsstyrkor skulle bara förvärra sakernas tillstånd. Massimo D'Alemas begäran skulle, enligt min mening, innebära att vi ger upp inför terrorismen.
Syrien och Iran har också varit oerhört ohjälpsamma genom att låta islamiska soldater infiltrera Irak från sina territorier. Jag välkomnar kommissionär Chris Pattens anslag på 300 miljoner euro under 2003–2004 till Iraks återuppbyggnad. Hans karakteristiska vältalighet kommer att saknas stort av alla sidor i kammaren. Jag uppmanar de medlemsstater som är emot kriget – såsom Frankrike och Tyskland – att nu lägga detta bakom sig och stödja nya Natoinitiativ för att bygga upp säkerheten i Irak. När allt kommer omkring har vi alla ett gemensamt intresse av att bekämpa internationell terrorism. Genom att kidnappa två franska journalister har islamiska terrorister inte respekterat den franska neutraliteten, utan de klandrar i stället Frankrike för att landet försvarar sin förståeliga och högt värderade sekularism genom förbudet mot slöjor i sina skolor.
Jag ber nu för att alla som tagits som gisslan skall friges. Ingen sten får lämnas ovänd för att nå detta mål. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Det som har fört oss hit i dag och som har skapat förvirring i alla partigrupper är vår starka oro för gisslans öde, och jag frågar er vad Europeiska unionen kan göra för att försvara dessa människor? De franska journalister och de två unga italienska biståndsarbetare som har tagits som gisslan är alla oskyldiga i detta krig, och riskerar att få betala med sina liv för sitt engagemang för ett fritt Irak.
Förutom dessa offer får vi heller inte glömma att hela det irakiska folket har hållits som gisslan och att varje nytt blodbad skapar nytt kaos.
Förvirringen är total, och jag skall nämna två exempel. I takt med att våldet trappas upp kan vi inte längre skilja mellan offer och bödel, och vi blandar ihop motståndskämpar med terrorister och vi blandar ihop det olyckliga ödet för soldater som dödats i strid med ödet för de civila offren för det vi i förskönande ordalag kallar överdrivet våld. De som dödar gisslan är givetvis hänsynslösa brottslingar, men orsakerna till den tragedi och det våld som grasserar i Irak finns på annat håll, och det finns ingenting som kan försvara händelser som den slumpartade raketattacken på en s.k. Bradley i söndags, efter det att de skadade soldaterna hade evakuerats. Vid attacken dödades barn, civila och en palestinsk journalist. En dag kommer internationella rättsliga krav att ställas på att rättvisa skall skipas.
Låt mig återkomma till det andra exemplet på sammanblandning. Islam har många ansikten, och ofta ser vi bara de mörkaste sidorna. Den anmärkningsvärda händelseutvecklingen efter belägringen av Najaf och modet hos de franska muslimer som har engagerat sig för gisslans frigivning visar oss att den moderata sidan av islam kan spela en roll i fredsarbetet. Det måste vi komma ihåg i andra sammanhang.
Vi när den kanske fåfänga förhoppningen om att fria val skall hållas 2005 och att en regering som har legitimitet hos befolkningen bildas. Vi uppmanar kommissionen och rådet att göra allt som står i deras makt för att infria denna förhoppning. Som Massimo D'Alema sade har Irakkriget varit ett tragiskt misstag, och vi kan inte skriva om historien, men – och nu riktar jag mig till Charles Tannock – vi kommer till en punkt när vi måste kunna erkänna våra egna misstag om vi skall ha en chans att rätta till dem. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Herr talman! Inbördeskriget i Irak har oundvikligen medfört att medierna under de senaste månaderna har fokuserat nästan uteslutande på säkerhet. Bakom rubrikerna finns dock en annan dagordning som redan är i gång och det är där Europeiska unionen bör engagera sig. Det handlar om en absolut prioritering: byggandet av ett fredligt samhälle.
Kapacitetsbyggande, kampen mot korruption, intensifiering av kampen mot organiserad brottslighet samt införande av mänskliga rättigheter och rättssäkerhet – dessa ord är bekanta för oss. De är dialogvapen som vi använder varje dag när vi omvandlar före detta kommuniststater till medlemsstater i Europeiska unionen eller grannländer i det större Europa, bort från diktatur och tyranni och mot demokrati.
Irak befinner sig i dag i precis det tillståndet. Irakierna är precis som vi: de delar samma önskan efter frihet och efter ett ordnat samhälle. Under slöjan, bakom stamdräkten, bortom kulturskillnaderna mellan öst och väst har Irak och irakierna samma höga förhoppningar om de väsentliga friheter och den rättssäkerhet som vi européer och amerikaner åtnjuter. De hoppas att vi skall hjälpa dem att instifta dessa friheter och den grundläggande friheten mänskliga rättigheter. Europeiska unionen bör nu fokusera på att bygga den dagordningen tillsammans med Irak. Det är möjligt. Det händer nu, bortom gevären, bomberna och raketerna, och det är där vi måste engagera oss.
Jag ber er komma ihåg att irakierna inte hade några sådana friheter under Saddam Hussein, inga mänskliga rättigheter. Det är anledningen till att flertalet irakier – även nu, i dag, med bomber och raketer, med säkerhetsproblemen – föredrar att vara utan den tidigare regimen och hellre befinner sig i dagens situation. Vi bör hjälpa Irak att bygga ett fredligt samhälle. 
Pflüger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Kriget i Irak drar ut på tiden, och de allierades trupper fortsätter att döda civila genom sina dagliga bombningar. När det gäller den dagliga tillvaron i Irak så är det ett samhälle i krig, med sammandrabbningar, räder, gisslantagningar och en ond våldsspiral. I grunden så är det anfallskriget mot Irak som är orsaken till den nuvarande krissituationen, som blir värre för varje dag som går.
Om tolken återgav allt korrekt så sade Bernard Bot att ockupationen har upphört, vilket givetvis är rena dumheterna. Vi kräver ett verkligt stopp för ockupationen, det vill säga ett tillbakadragande av ockupationsstyrkorna.
Vad gör Nato? Vad gör Europeiska unionen? Nato har ett fortlöpande engagemang i Irak. Kommer Natos trupper att sättas in i Irak när Nato har utbildat de irakiska säkerhetsstyrkorna färdigt? Det är uppenbart att EU inte vill stå utanför. I strid med internationell rätt försöker EU påtvinga Irak ett öppet marknadsekonomiskt system, och alltfler privata säkerhetsföretag från EU-länder engageras i kriget. Nu överväger vi en EU-styrka under FN:s mandat. Till detta måste vi säga nej; det får inte bli verklighet. Vi får inte låta EU dras in i Irakkriget eller stödja ockupationen.
Giertych (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi debatterar EU:s uttalande om Irak. Själva tanken att utfärda ett sådant uttalande ligger i linje med den allmänna övertygelsen att Europeiska unionen skulle ha något som liknar en utrikespolitik. Det finns ingen allmän opinion i EU, och det kan därför heller inte finnas någon EU-utrikespolitik. Det är Irakfrågan det allra bästa exemplet på.
Varje medlemsstat har sin egen utrikespolitik och sin egen syn på Irak. Inom varje medlemsstat finns också en mängd olika åsikter om utrikespolitiken, men varje land har sin egen regering som har fått väljarnas förtroende att bedriva en utrikespolitik. Europeiska unionen har inte fått några sådana befogenheter.
Vad är därför meningen med ett uttalande om Irak? Det är ett försök att försöka slå i oss alla att Europaparlamentet har ett mandat att bedriva utrikespolitik. Det är inte sant, något sådant mandat har vi inte fått. Europeiska unionen kan ge humanitärt bistånd både när det gäller Irak och många andra konflikter som pågår runtom i världen, och EU kan också hjälpa till som medlare eller förhandlare, under förutsättning att alla parter i konflikten vill det. Politiska förslag är dock olämpliga, eftersom vi saknar befogenhet att bedriva en gemensam utrikespolitik.
Ibrisagic (PPE-DE ).
   – Herr ordförande! Debatten om Irak har hittills ofta handlat om hur långsamt normaliseringen av situationen i landet går och från olika sidor har det förekommit mycket kritik gällande utvecklingen i Irak. Frågor som ”Är det bättre nu?” har hörts och man undrar om den militära närvaron verkligen leder till fred. Till de som undrar kan jag ställa en fråga: Har ni någonsin stått mitt i ett brinnande krig och verkligen önskat att någon utifrån, USA, EU eller Nato, skulle komma och göra en intervention i ditt land? Det har jag och jag har också ett bestämt svar till denna fråga: Ja, militär närvaro kan leda till fred.
I Europaparlamentet representerar jag Sverige men jag är född och uppvuxen på Balkan, en del av Europa som har sett många krig och mycket lidande. Jag har upplevt krig i Bosnien och jag vet att det är väldigt lätt att starta ett krig och att det är väldigt svårt att stoppa det. Det är ännu svårare och tar ännu längre tid att återuppbygga landet, och ännu längre tid att få människor att återigen börja lita på varandra.
Jag har en känsla av att de som kritiserar processen i Irak idag aldrig ens har varit i närheten av ett krig. Det får mig också att tänka på ordspråket ”Den som är mätt förstår inte den som är hungrig”. Det är så lätt att se hinder och problem och vad som kan göras bättre och snabbare, men faktum är att många av dagens Irakproblem är ett gammalt arv från Saddam Husseins diktatur. Faktum är också att Irak i dag utan Saddam är ett bättre Irak. Vi måste se till att vara med och hjälpa till så att Irak i morgon blir ett ännu bättre Irak.
När det gäller Balkan har omvärlden insett och accepterat att det tar lång tid att återuppbygga ett land, både bokstavligt och bildligt talat, men det finns väldigt begränsad förståelse för att utvecklingen mot fred och demokrati i Irak kommer att ta tid. Nu måste EU sluta upp bakom våra värderingar om frihet och enat aktivt stödja de krafter som vill bygga ett nytt Irak, ett suveränt och demokratiskt land som tar en plats i den internationella gemenskapen.
Siwiec (PSE ).
   – Herr talman! Till skillnad från de naiva och stundtals cyniska ord som har uttalats här i kammaren har kommissionen, genom sina företrädare, lagt fram en logisk bedömning av läget i Irak. Det måste erkännas att uppbyggnaden av stat och institutioner pågår. Det måste även erkännas att våldet håller på att trappas upp och att detta våld används som ett verktyg för politiska påtryckningar både i Irak och mot länder som har beslutat att militärt och politiskt delta i återuppbyggnaden av en irakisk stat.
Det här är en vändpunkt och antingen kommer Irak att klara detta med det internationella samfundets stöd eller också kommer omfattande destabilisering att bli följden. Det finns möjligheter att lyckas, men det kräver beslutsamhet och en korrekt bedömning av situationen. Jag vill ge ett erkännande åt de soldater och civila som riskerar sina liv i Irak. De är där för den irakiska befolkningens skull och skyddar dessa människors liv. Jag vill också säga att de genom att utsätta sig för denna risk i första hand agerar på det irakiska folkets vägnar. 
Malmström (ALDE ).
   – Tack herr talman! Kommissionär Patten! Det är inte första gången vi talar om Irak i den här kammaren och det är ganska naturligt eftersom händelserna i Irak dominerar det internationella nyhetsflödet. Rapporterna är oroväckande. Det fruktansvärda våldet, terrorn mot kvinnor, barn och civila. Irakier i huvudsak naturligtvis, men också mot utländska journalister, hjälparbetare, affärsmän och militär personal. Kidnappningarna är fullkomligt avskyvärda och det är skönt att vi i denna kammare är eniga till hundra procent i alla fall om vårt krav att de kidnappade skall släppas och att våldet måste upphöra.
Den liberala gruppen tar naturligtvis avstånd från all typ av våld och uppmanar den irakiska myndigheten att se till att de ansvariga ställs inför rätta. I sammanhanget vill vi också beklaga att man har återinfört dödsstraffet.
Vi är splittrade i Irakfrågan i likhet med många andra länder, i många andra delar av världen och det har gjort att vi bara har kunnat enas om en ganska urvattnad resolution. Jag hoppas ändå att vi kan lägga det gamla bakom oss och se framåt. Hela världen har ett ansvar för att stötta det irakiska folket och utvecklingen mot ett demokratiskt och suveränt Irak som tar plats i det internationella samfundet. Vi i EU kan stötta på många sätt i samarbete med FN och internationella organ. Vi har en roll att spela när det gäller stödjandet av valet, ekonomin, uppbyggnad av ett civilt samhälle och utarbetandet av en demokratisk författning.
I framtiden måste en FN-ledd multinationell styrka ta ansvaret för säkerheten i Irak och där kan EU och grannländerna spela en viktigt roll. Naturligtvis ligger det yttersta ansvaret på det irakiska folket men vi har alla ett ansvar för att denna process lyckas, för Iraks skull men också för stabiliteten i hela regionen.
Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är mycket tveksam till om Europaparlamentets åtgärder kan påverka situationen i Irak. Utvecklingen illustrerar hur som helst splittringen inom Europeiska unionen och frånvaron av en utrikespolitik, med tanke på att tolv länder deltar, ytterligare tolv länder står utanför, samtidigt som ett land har dragit sig ur. Det bör också noteras att det inte finns någon gemensam EU-anda. Faktum är att varje gång det sker mord eller kidnappningar så är det ingen som frågar om några EU-medborgare har drabbats. I stället frågar italienarna om det var någon från Italien, spanjorerna om det var någon från Spanien, grekerna om det var någon från Grekland, fransmännen om det var någon från Frankrike osv. Den här iakttagelsen är mycket viktig för alla som till vilket pris som helst vill att EU skall ha en roll, eftersom den sortens splittring inte medger detta.
När det gäller den institutionella situationen menar jag slutligen att principen om folkens självbestämmande bör tillämpas fullt ut på Iraks minoritetsgrupper. Självstyre eller oberoende för kurder och andra folk som lever i Irak bör varken beslutas av en främmande makt eller av företrädare för den gamla eller nya regimen. 
Talmannen.
   –Debatten avbryts härmed för omröstning och kommer att återupptas omedelbart därefter. 

Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.(1)
Omröstningen är avslutad.
Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för förslaget att tillsätta ett tillfälligt utskott för politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013 eftersom jag tycker att det är viktigt att vi övervakar denna process mycket noggrant och samlar in och koordinerar synpunkter på de olika budgetposterna, som parlamentet sedan kan ta ställning till i sina olika utskott.
Parlamentets politiska prioriteringar i dessa förhandlingar måste överensstämma med den nya budgetplanens uppbyggnad. Jag anser att det är viktigt att parlamentets slutliga ställningstagande införlivas med rådets gemensamma ståndpunkt, så att förhandlingarna kan inledas i en anda av samförstånd om vilken inriktning det europeiska projektet skall ha under den närmaste framtiden.
Jag tycker att den här processen måste kännetecknas av intern sammanhållning vad beträffar alla institutionernas resurser och att ansträngningarna inte bara måste inriktas på själva förhandlingarna. Det allra viktigaste är att det läggs större vikt vid målen för Lissabonstrategin och vid en energisk politik för ekonomisk och social sammanhållning som kommer att bidra till att människornas välståndsnivåer i medlemsstaterna fortsätter att närma sig varandra. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Trots att vi röstade för tillsättandet av ett tillfälligt utskott för politiska prioriteringar och budgetmedel under budgetplanen för 2007–2013 finns det två frågor som vi skulle vilja ha en lösning på.
För det första får vi inte tillåta att utskottets arbete ersätter, reducerar eller överordnas det parallella arbete som enligt förfarandena kommer att utföras i de övriga parlamentsutskotten. Det här utskottet måste tillföra ett mervärde, i nära samarbete och samråd med de olika parlamentsutskotten, och får inte bli en ursäkt för att blockera eller vattna ur frågor. Vi anser att det är självklart att synpunkterna på regelverken för de olika föreslagna fonderna, särskilt när det gäller sammanhållning, sociala frågor och den produktiva ekonomin, måste utarbetas i respektive parlamentsutskott.
För det andra måste olika politiska och nationella grupper garanteras representation. Därför välkomnar vi att man har kommit fram till en överenskommelse om att öka antalet ledamöter i utskottet till 50, under förutsättning att denna representation säkras. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för att parlamentet skulle tillsätta detta tillfälliga utskott för politiska utmaningar och Europeiska unionens budgetmedel.
Jag hoppas verkligen att de vägledande synpunkterna från gruppledarna och talmanskonferensen har förts vidare, eftersom de anser att detta historiska ögonblick och dess praktiska konsekvenser för ett Europa med över 450 miljoner medborgare gör detta särskilda utskott befogat. Detta tillvägagångssätt måste innebära att de olika berörda utskottens åsikter samlas in, beaktas och samordnas för att bidra till att parlamentets politiska prioriteringar, som kommer att avspeglas i de kommande budgetplanerna, kan fastställas mer exakt.
Det får inte leda till att parlamentet backar i fråga om de ståndpunkter som det redan har intagit, ståndpunkter som innebär att vi är klart emot att EU:s resurser minskas samt att sammanhållningspolitiken och dess mål överges eller försvagas. Enligt min mening handlar det inte om att fastställa en ny utgångspunkt. Tvärtom måste detta tillfälliga utskott åtminstone anta kommissionens förslag i fråga om budgetplanen och försöka sätta upp mer ambitiösa mål när det gäller EU:s budgetmedel. Det måste också gå snabbare fram i fråga om sammanhållningen. Det är det som är utmaningen i dessa tider med en utvidgad union och det nya konstitutionella fördraget. 

Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   . – Vi anser att Europeiska unionens fiskeavtalspolitik måste omprövas. Överexploatering av fiskevattnen driver folket in i än större fattigdom samt berövar den marina miljön en vital länk i näringskedjan. Det vore bättre om de länder som unionen skriver fiskeavtal med i stället ges assistans så att de själva kan utveckla det egna fisket.
Vi accepterar inte ändringsförslag nummer 7 från ALDE, som innebär att kommissionen ges en oberoende inkomstkälla. Vi anser att om unionen sluter ett fiskeavtal med tredje land skall det totala beloppet för den ekonomiska kompensationen till detta tredje land finansieras av de medlemsländer i unionen vars fiskefartyg nyttjar avtalets möjligheter i fråga. De medlemsländerna får sedan själva var för sig avgöra om de i sin tur skall finansiera denna utgift genom att ta ut avgifter från sina respektive fiskefartyg. 
Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för Morillonbetänkandet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett protokoll om fastställande för perioden 3 december 2003–2 december 2007 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Mauritius regering om fiske i Mauritius vatten, eftersom jag anser att det är viktigt att samordna skyddet för EU:s intressen på fiskeriområdet med hanteringen av havens resurser och utvecklingen av de befolkningar som är beroende av fisket. EU måste göra en korrekt bedömning av hållbarheten i fiskeavtal med tredjeländer, eftersom riktade åtgärder har blivit viktigare när det gäller att förverkliga gemenskapens åtgärder för att utveckla lokala samhällen, särskilt kustsamhällen som är beroende av traditionellt fiske, på ett riktigt sätt. Ägarna till fartyg för fiske av tonfisk i gemenskapen kommer också att skyddas, genom åtgärder som innebär att fisket underkastas större kontroll i syfte att bekämpa illegalt fiske. Dessa åtgärder kommer att bidra till att skapa ett ansvarsfullt fiske i Indiska oceanen. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Det har blivit absolut nödvändigt att trygga gemenskapsflottans fiskemöjligheter, särskilt den portugisiska flottans, i zoner med ensamrätt i tredjeland, inte bara av ekonomiska skäl och för att trygga arbetstillfällen, utan också för att oräkneliga regioner i EU som är beroende av fisket, särskilt i de yttersta randområdena, skall överleva.
En stor del av den portugisiska fjärrfiskeflottan har försvunnit på grund av att möjligheterna har minskat och licenskostnaderna har ökat samt på grund av att den gemensamma fiskepolitiken belönar dem som skrotar fartyg och har som mål att sluta ge bidrag till reparationer av flottorna – i det avseendet har Portugal varit en mönsterelev. Detta gör också att vi inte tycker att de ändringsförslag som syftar till att vältra över kostnaderna på ägarna till fartyg för tonfiske är vettiga.
Dessa avtal, som är kommersiella till sin natur, kan också bidra till en hållbar hantering av fiskeresurserna och till utvecklingen av lokala fiskesamhällen. Det nuvarande fiskeprotokollet, som löper till den 2 december 2007, kommer att göra det möjligt för de sju portugisiska ytlångrevsfartygen att fortsätta arbeta som hittills. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Den här frågan handlar om slutandet av ytterligare ett fiskeavtal mellan EU och olika länder vid Indiska oceanen, Mauritius i det här fallet. Det här avtalet, med erforderliga anpassningar, är ännu ett i den följd av avtal som har ingåtts på det här området sedan 1989.
Trots att detta är ett relativt blygsamt avtal ur ekonomisk synvinkel och bara gäller tonfisk gör det faktum att arten är en utpräglad vandringsfisk att avtalet blir än viktigare för ägarna till fartyg för tonfiske i gemenskapen. Avtalet är också förnuftigt ekonomiskt sett, med tanke på att fångsternas värde vida överstiger EU:s kostnad för protokollet.
Jag anser att de övriga fördelarna med att ingå avtalet, såsom att det skapas arbetstillfällen på fiskefartyg, i hamnar, vid auktioner, i behandlingsfabriker, varv och serviceindustri både inom EU och i Mauritius, är lika viktiga.
Med tanke på att sju av de nittio gemenskapsfartyg som befinner sig i mauritiska vatten för närvarande är portugisiska röstade jag för det betänkande som vi har på bordet, eftersom jag anser att de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram ökar värdet av detta förslag till förordning. 
Titford (IND/DEM ),
   . – Dessa fiskeavtal ställer Europeiska unionen i sämsta tänkbara dager: girigt, exploaterande och med manér som en kolonialmakt.
Under de senaste fem åren har jag kämpat mot denna skrämmande miljöförstöring och försökt att belysa den mänskliga kostnaden för de lokala svarta afrikanska samhällena. År 2003 och i början av 2004 hade över 100 parlamentsledamöter äntligen börjat lyssna. Nu ser jag att motståndet har sjunkit till 70 eller 80. Man säger att det beror på att avtalen har reformerats.
Men jag skulle vara mycket försiktig med ordet ”reform” i EU-sammanhang; det är utan undantag meningslöst. I fallet med Afrika betyder det att vissa aspekter av avtalet kan vara något mindre dåliga. Det är hela principen som är fel och det är anledningen till att UK Independence Party kommer att fortsätta att motsätta sig avtalen till dess att denna drabbade kontinent får tillbaka sina fiskeområden. 

Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för Morillonbetänkandet om förslaget till rådets förordning om ingående av protokollet om fastställande för perioden 1 januari 2004–31 december 2006 av de möjligheter till fiske efter tonfisk och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Demokratiska republiken Madagaskar om fiske i farvattnen runt Madagaskar, eftersom jag är för ett ansvarsfullt och hållbart fiske. Detta protokoll ger fiskemöjligheter för gemenskapens tonfiskflotta och främjar utvecklingen av ett samarbete som bygger på att lagar och bestämmelser i den madagaskiska nationella fiskepolitiken respekteras. Den totala kostnaden för det nya protokollet är densamma som för det föregående protokollet. Detta avtal är lika avgörande för Madagaskars ekonomi, eftersom det kommer att bli en viktig inkomstkälla och skapar arbetstillfällen för lokala sjömän, liksom inom behandlingsindustrin och övervakningsverksamheten. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Detta åttonde protokoll till fiskeavtalet med Republiken Madagaskar gäller till slutet av 2006 och fastställer fiskemöjligheterna för tonfisk för gemenskapens flottor – däribland sex portugisiska ytlångrevsfartyg – i enlighet med de övriga avtal om tonfisk som gemenskapen har slutit med länder vid Indiska oceanen, avtal som vi i huvudsak välkomnar.
Icke desto mindre är den så kallade ensamrättsklausulen någonting som för med sig ett antal frågetecken. Enligt denna kan inte fartyg som för en medlemsstats flagg få licens på annat sätt än genom detta protokoll. I praktiken kommer det att bli förbjudet att ingå andra avtal, såsom bilaterala avtal, vilket vi anser vara att gå för långt och också innebär en inblandning i de enskilda medlemsstaternas inrikespolitik. Detta är speciellt påtagligt med tanke på att det finns länder som har traditionella, historiska förbindelser som inte omfattas av gemenskapsavtalet. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Detta avtal, som bara inriktar sig på tonfisk, är ett i raden av avtal som EU ingår med länder vid Indiska oceanen och som gör det möjligt för den europeiska flottan att fortsätta fiska i vattnen utanför Madagaskar.
Jag anser att EU:s fiskepolitik måste betona behovet av öppenhet, något som är särskilt viktigt i avtal av det här slaget som inte bara syftar till att slå vakt om europeiska intressen. Utvecklingen av den madagaskiska ekonomin, miljöhänsynen och fiskeansträngningens hållbarhet i Madagaskars territorialvatten är ju verkligen tre saker som inte får glömmas bort i det här protokollet.
Jag delar föredragandens åsikt att det är viktigt att Madagaskars regering vidtar åtgärder för att övervaka fisket mer noggrant. Annars kommer resursbalansen och hans syfte att kustsamhällena skall dra nytta av detta protokoll att äventyras.
Därför röstade jag för. 

Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett avtal genom skriftväxling om förlängning av protokollet om fastställande för perioden 1 juli 2004–30 juni 2005 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Kap Verde om fiske utanför Kap Verdes kust på grund av de ömsesidiga fördelar för både gemenskapen och Kap Verde som det här avtalet kommer att medföra. 
Vi tolkar det som att den här förlängningen är ett försök att förbättra vissa delar av avtalet mot bakgrund av att myndigheterna i detta land, vars officiella språk är portugisiska, inte har någon tillförlitlig studie av resursläget och återverkningarna av de riktade åtgärder som skall utveckla Kap Verdes fiskesektor. Det kan bara vara till fördel för Kap Verde och dess fiskesamhällen om den situationen rättas till. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Vi välkomnar det här betänkandet med tanke på dess sociala och ekonomiska betydelse för Republiken Kap Verde och de länder vilkas flottor berörs – Spanien, Portugal och Frankrike – med totalt 117 fartyg. Betänkandet handlar i huvudsak om tonfisk, men det omfattar också demersala arter.
Genom att det nuvarande fiskeavtalet förlängs med ytterligare ett år – till den 30 juni 2005 – kommer ägarna till fartyg som fiskar tonfisk att kunna bedriva fiske i Kap Verdes exklusiva ekonomiska zon, däribland de två portugisiska spöfiskefartygen och de tio portugisiska ytlångrevsfartygen. Den portugisiska flottan får dessutom fånga upp till 630 bruttoregisterton (BRT) genom bottentrålning. Dessa fiskemöjligheter framstår visserligen som väldigt små mot bakgrund av de traditionella och historiska förbindelserna mellan Portugal och Kap Verde, men det återspeglar också fiskepolitiken inom ramen för GFP som gradvis har lett till att fjärrfiskeflottorna skrotas, som i fallet med den portugisiska flottan. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Denna fråga handlar om en förlängning av fiskeprotokollet mellan EU och Kap Verde för perioden 1 juli 2004–30 juni 2005. Protokollet är främst inriktat på tonfisk och skall göra det möjligt för gemenskapens redare att fortsätta att bedriva sin fiskeverksamhet i Kap Verdes exklusiva ekonomiska zon.
Kommissionen säger att det måste göras en grundlig utvärdering av det nuvarande protokollet för att dessa förbindelser med Kap Verde skall fortsätta och för att ett nytt avtal för kommande år skall ingås. I likhet med föredraganden tycker jag att detta engagemang från kommissionens sida är bra och välkommet.
Med tanke på fördelarna för ägarna till fartyg för tonfiske i gemenskapen, det faktum att fångsternas värde vida överstiger kostnaden för avtalet, de ömsesidiga fördelarna för EU och Kap Verde samt det faktum att dessa fångster kan försörja gemenskapens marknad måste jag välkomna detta protokoll, som har förbättrats genom de förslag som föredraganden har lagt fram.
Jag röstade för. 


Klich (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är helt uppenbart att situationen i Irak stegvis håller på att förvärras. Gerillastriderna sprider sig och antalet terrordåd ökar. I söndags inträffade 600 attacker av det här slaget. Interimsregeringens ställning håller på att försvagas, och det finns risk för att den politiska process vars huvuddrag anges i säkerhetsrådets resolution 1546 kommer att gå i stå. Det är tänkt att valet skall äga rum senast den 31 januari 2005. Om det inte blir så kan konstitutionen inte antas och en slutlig, permanent regering kan inte utses i början av 2006.
Det innebär att vi för närvarande befinner oss vid ett vägskäl och att Irak antingen kommer att vidta åtgärder för att hålla den tidtabell som drogs upp i resolution 1546 eller att hela rekonstruktionen av landet kommer att avstanna. Det leder oss till frågan om hur vi skall gå vidare.
För det första bör inte den militära koalitionen försvagas, som socialisterna vill, och trupperna bör inte tas hem. I stället bör den militära närvaron ökas, eftersom de nuvarande omkring 200 000 soldaterna inte alls räcker till för att stabilisera situationen i Irak.
För det andra bör FN:s roll i Irak gradvis utökas och bli mer omfattande än dess nuvarande funktion som demokratiprocessens barnmorska.
För det tredje är det, som framförs i resolutionsförslaget om Irak från ledamöter av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, viktigt för Europeiska unionen att mycket aktivt stödja Iraks omvandling på olika områden. Utgångspunkten skall vara att Irak är vårt gemensamma ansvar, alla européers och hela Europeiska unionens gemensamma ansvar.
Det är viktigt att erbjuda politisk uppbackning och stödja de åtgärder som interimsregeringen, och senare de permanenta irakiska myndigheterna, vidtar. Det behövs också experthjälp, till exempel för att sätta upp polisstyrkor. Vidare krävs humanitärt och finansiellt stöd i mycket större omfattning än i år.
Ett demokratiskt Irak får inte betingas av diskussionerna i Europa förra året. Bernard Bot sade att Irak är en fråga som splittrar. Det bör den inte vara, och vi bör stryka ett streck över det senaste årets diskussioner. För att Irak skall ha en framtid måste vi alla och hela Europeiska unionen mobiliseras till fullo, som fallet var och är med återuppbyggnaden av Balkan. 
Gruber (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har haft väldigt olika åsikter om kriget i Irak i Europa, men den katastrofsituation som råder i landet, som alla lätt kan se, har tyvärr bekräftat att de farhågor som många av oss gav uttryck för var välgrundade. Vi måste nu snabbt försöka sätta stopp för kaoset och våldet, även om det är svårt att tala om fred och demokrati när varje dag kännetecknas av kidnappningar, mord, gerillaattacker, terroristbakhåll och flygbombningar. Europa måste agera och parlamentet måste ta på sig en mer aktiv undersökande och ledande roll i en så avgörande utrikespolitisk fråga.
Därför anser jag att Europeiska rådets ordförandeskap bör besluta sig för att delta i en internationell konferens om Irak, med inriktning på den multilaterala hanteringen av krisen, så snart som möjligt. Vid denna bör Förenta nationerna, de ledande stormakterna och alla länder som har intressen i regionen delta, det vill säga Iran, Saudiarabien, Turkiet och Syrien. För att främja denna väg att återställa freden måste EU vidta kraftfulla, gemensamma åtgärder som klart stöder en dialog med den muslimska världen och tar klar ställning mot terrorism och alla former av våld.
Jag tackar kommissionär Chris Patten för hans mycket rediga och verkningsfulla anförande. 
Chiesa (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag uppskattade mycket det kommissionär Chris Patten sade, men med stor besvikelse och oro noterar jag att den text till gemensamt resolutionsförslag om situationen i Irak som har framlagts för oss innebär att vi tar ett stort steg bakåt i förhållande till parlamentets fördömande av Förenta staternas förebyggande krig som gjordes i början av 2003.
I dag, när vi har att ta itu med den politiska och militära katastrof som ockupationen ledde till, kan vi inte ens kräva eller räkna med att de utländska ockupationstrupperna skall tas hem, och vi drar oss undan skyldigheten att utpeka de ansvariga för den aktuella situationen.
Jag ser ingen politisk realism här. Allt tyder på att ett massivt folkligt uppror mot ockupationsmakten och en regering som inte företräder landet är på väg. Terroristernas närvaro kan inte dölja detta faktum. Som Massimo D’Alema också sade är det ju de främmande trupperna som drar till sig och orsakar terrorismen.
Om EU inte tar ställning löper vi allvarlig risk att om några månader inte bara stå inför en ännu mer utbredd katastrof utan också att bli medansvariga för den. Under dessa omständigheter kommer valet som har planerats till januari 2005 varken att bli fritt eller rättvist, om det nu kommer att äga rum. Om vi fördömer terrorism utan att säga vem och vad som har orsakat hela situationen gömmer vi huvudena i sanden.
Jag anser att vi bör sända en annan signal till den allmänna opinionen i den arabiska och muslimska världen liksom till den allmänna opinionen i Europa, där majoriteten är emot kriget, och först och främst kräva att bombningarna omedelbart upphör. Annars kommer vi alla att gå miste om ett utmärkt tillfälle att bidra till rättvisa och fred och påverka det internationella läget i rätt riktning. 
Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionär Chris Patten för det arbete han har utfört. Jag önskar honom allt gott – kör försiktigt, herr kommissionär! 

Herr talman! Det är uppenbart att Irak och världen har det bättre utan Saddam än med Saddam. Det hjälper inte att skylla på andra i detta svåra läge. I stället bör vi se framåt. Mänskligheten måste svara på frågan om vad vi skall göra med tyrannerna, med de despoter som dödar sina egna folk eller folk i andra länder. Mänskligt lidande är alltid detsamma, oavsett om det förekommer i det egna eller i ett annat land.
När Stalin attackerade Finland fick vi ingen hjälp från Nationernas förbund. Vilken roll har Förenta nationerna i dag? Vi behöver ett moderniserat FN för att bibehålla världsordningen. Vi behöver ett FN med ett säkerhetsråd och ett FN där också EU har en plats. Innan vi kan åstadkomma detta behöver vi dock en gemensam utrikespolitik för EU. I nuläget har Irakfrågan splittrat EU, och EU kan inte spela den roll som vi borde spela för att trygga världsfreden, eller freden i Irak, eftersom vi är så splittrade.
Det är viktigt att vi hjälper Irak på bred front i denna svåra situation. Vi måste göra allt som står i vår makt för att bekämpa terrorismen – och dess orsaker – annars kommer vi att hitta bomber i våra egna hem i framtiden. Vi måste göra allt vi kan för att hjälpa Irak att utveckla demokrati, att utveckla ett civilt styre. Nu är inte rätt tidpunkt att stoppa huvudet i sanden.
Jag är besviken över att man inte nämner ett förbud mot dödsstraff i resolutionen. Iraks konstitution bör definitivt innehålla ett förbud mot dödsstraff, eftersom skyddet av liv är ett grundläggande värde, utgångspunkten för allt. Slutligen är det här ett tillfälle att visa världssamfundet och EU huruvida vi är kapabla till ledarskap och till att hålla en övergripande kontroll över situationen eller om vi nöjer oss med att bara diskutera dagspolitiska frågor.
Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka min solidaritet med och mitt stöd för de europeiska medborgare – de två franska journalisterna och de två italienska biståndsarbetarna – som hålls som gisslan i Irak. Att de fortfarande hålls fångna skadar Europeiska unionen och dess bidrag till återuppbyggnaden av Irak allvarligt. Vi måste alla förstärka vårt samarbete och förena våra stämmor för att få dem frisläppta omgående.
Irak sjunker djupare och djupare ned i våld och instabilitet, och det finns nu inte ens en grundläggande säkerhet i landet. Varje dag undermineras den politiska övergångsprocessen mot fria val, enligt FN:s säkerhetsråds resolution 1546. Att de internationella och europeiska biståndsarbetarna lämnar landet kommer att innebära ett nederlag för världssamfundet och, vad viktigare är, för Europeiska unionen.
I juni välkomnade vi alla enhälligt säkerhetsrådets resolution 1546, som markerade inledningen på den politiska process som skulle resultera i fria val och en ny demokratisk konstitution. Trots att ockupationstrupperna har legaliserats som en multinationell styrka av säkerhetsrådet fortsätter ockupationen: den är ett faktum samt orsaken och huvudskälet till att konflikten fortsätter. Finns det någon som verkligen tror att den tidtabell som fastställdes i resolution 1546 kommer att hålla, som tror att den kan garantera en smidig politisk process, som tror att FN kan spela en ledande roll i Irak under dessa omständigheter? Europeiska unionen måste spela en egen självständig roll, göra sin egen analys av säkerhetsläget och gå vidare med sin egen analys av den multinationella styrkans roll och sammansättning och framtidsutsikter
Kommissionens meddelande från 2004 är viktigt, precis som kommissionär Chris Pattens roll är viktig. Emellertid fruktar jag att de inte kan omsättas i verklighet. Europeiska kommissionen och ministerrådet måste omedelbart börja upprätta en rapport med en utvärdering av säkerhetsläget i Irak, och det måste tas ett internationellt initiativ till att sammankalla en internationell konferens. 
Mauro (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under debattens gång har jag lyssnat på kloka, genomtänkta anföranden om geopolitik, som jag faktiskt instämmer i till stor del. Det är dock helt klart att EU – och särskilt rådet – trots en uttalad gemensam europeisk känsla inte kommer att göra någonting för de fyra europeiska medborgare som just nu hålls som gisslan av terroristerna.
EU – och särskilt rådet – kommer inte att göra någonting för att dessa fyra europeiska medborgare skall upphöra att betraktas som bara italienskor eller fransmän, bara journalister som utför det arbete som tillkommer dem som känner att de är skyldiga att rapportera sanningen, bara biståndsarbetare som utför det arbete som tillkommer dem som känner att de är skyldiga att arbeta för det gemensamma bästa, och börja betraktas som Europas barn.
Detta konstaterande må vara bittert, men skall inte ses som ett tecken på uppgivenhet. Jag framhärdar i mina krav på att alla i gisslan omedelbart skall släppas, utan att de behöver gå igenom fler prövningar, och att alla ansträngningar för att nå detta resultat skall uppmuntras. 
Med sitt folk, sina frivilliga och sin solidaritet har Italien alltid gjort sitt yttersta för befolkningens bästa i de italienska insatsområdena, också vid fredsbevarande insatser och krishanteringsoperationer. De två kvinnliga italienska frivilligarbetarna är, som så många andra, där för att hjälpa, för att skydda de svaga och göra goda gärningar. Det är därför som vi vill ha dem frigivna, tillsammans med alla de andra i gisslan.
Vi kräver också att Enzo Baldonis kropp återlämnas och att hans familj också visas medlidande i detta sammanhang. Vi får inte nu tillåta att det ideal som dessa två unga kvinnor representerar förtrampas, för det finns en faktisk möjlighet att bygga upp en känsla för det gemensamma bästa och brödraskap i irakiernas sinnen. De två kvinnorna och de två journalisterna är genuina företrädare för Europa. 
Gröner (PSE ).
   – Herr talman! En aspekt av den här debatten som förargar mig är att varken rådet eller kommissionen har haft ett enda ord att säga om kvinnor, som utgör majoriteten av Iraks befolkning, inte ett ord om att de är utestängda från övergångsregeringen och demokratiseringsprocessen. OK, vi vill ha fria val, men hur är det med Iraks kvinnliga majoritet?
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män organiserade en utfrågning med irakiska kvinnor. Under denna uttalades förhoppningen att vi skulle tillhandahålla hjälp från utsidan och sätta fingret på de ömma punkterna som vi gjorde i Afghanistan och att kvinnor skulle involveras i demokratiseringsprocessen. Av detta skäl vill vi kvinnor i Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att detta återuppbyggnadsstöd skall knytas till villkoret att kvinnorna skall vara fullt delaktiga. Oavsett alla terrordåd får hoppet inte tillåtas att dö, och det lever vidare genom kvinnor och barn – hoppet att de än en gång skall kunna arbeta som polismän, politiker, läkare och universitetslärare, som de gjorde under Saddam, även om han var en diktator.
Jag anser att det är därför som vi, när vi kräver att gisslan omedelbart skall friges, inte får glömma att också Iraks kvinnor måste bli fria. 
Queiró (PPE-DE ).
   – Den instabilitet och terror som Irak för närvarande genomlider samt det faktum att landets suveränitet på papperet återställdes nyligen i och med att en interimsregering tillsattes visar hur komplicerat det är att skapa ett säkert, stabilt och demokratiskt Irak. EU måste dock spela en roll i den processen, i dessa turbulenta och farliga tider för oss alla. 
Således går den inriktning som det europeiska samarbetet med Irak har fått hand i hand med processen för att återuppbygga landet och återupprätta demokratin. Nu mer än någonsin måste vi vara medvetna om den tunna skiljelinjen mellan intern och extern säkerhet. Följaktligen krävs det nya förhållningssätt till samarbete som sträcker sig längre än sturska unilaterala akter. De är inte längre acceptabla, och de är inte stort mer än speglingar av en förlegad debatt, vilket redan har sagts här i kammaren.
Nu för tiden, när vad som helst kan utses till måltavla, har det blivit än mer nödvändigt att våra allianser är orubbliga i den kampen. Vi måste göra allt vi kan för att bekämpa terrorismens oändliga fasor. Europa måste fungera som ett föredöme och bestämt fördöma terrorattacker mot civila, poliser, soldater i den multinationella styrkan och civila gisslan. Parlamentet måste använda hela sin politiska tyngd och sitt inflytande för att se till att dessa gisslan omedelbart friges. Vi talar om motbjudande brott som ännu inte har beivrats.
Vi måste också stödja interimsregeringen i dess avsikt att trots alla svårigheter fortsätta med förberedelserna för fria och demokratiska val i januari 2005. När tiden verkar vara emot det irakiska folket som vill kunna bereda vägen för demokrati och demontera de terrornätverk som verkar i landet hyser vi inga tvivel om att EU och dess medlemsstater delar detta engagemang för att stödja det irakiska folket i återuppbyggnaden av ett land som är säkert, demokratiskt, enat och välmående, ett land inom vars gränser det råder fred, ett land som vill återupprätta fungerande förbindelser med sina grannar och resten av världen.
Herr talman! Parlamentet får inte vackla för att dessa tider är så komplicerade. Vi måste visa fasthet i våra samhällen, våra allianser måste förbli solida och lojala och framför allt måste våra insatser utgöra en del i en samordnad kamp för den fred, den stabilitet och det välstånd som Irak och det irakiska folket otvivelaktigt har rätt till. När allt kommer omkring vill ingen att detta skall misslyckas, herr talman. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mina synpunkter har framför allt sin grund i det faktum att jag är ledamot i budgetkontrollutskottet och utskottet för utrikesfrågor. Jag inser att EU, även om det har en blygsam roll för närvarande, icke desto mindre kan hjälpa till att bestämma kvaliteten på den framtida demokratin. Mina frågor är konkreta, och jag skall kanske säga från början att jag välkomnar förslaget från rådsordföranden att eventuellt sända en faktasökande delegation till Irak senare i år. Min första fråga handlar om hur EU:s medel spenderas i Irak. Det verkar som om man av praktiska skäl har beslutat att spendera dessa pengar huvudsakligen via de befintliga, traditionella kanalerna för att få största möjliga verkan. Som en följd av detta tycks dock minoriteterna, och jag syftar främst på den assyriska minoriteten som utgör 10 procent av befolkningen och huvudsakligen består av kristna, riskera att hamna vid sidan av. Detta skulle vara upprörande, eftersom de också drabbades av Saddam Husseins arabiseringsprogram och nu dessutom förtrycks i det kurdiska området. Skulle kommissionen – och rådet – kunna säga lite mer om hur anslagen skall användas, särskilt vad beträffar denna minoritet och andra små minoriteter?
Min andra punkt rör förslaget till konstitution, i vilket arabiska och kurdiska erkänns som officiella språk. Assyriska erkänns emellertid inte, trots att mer än 10 procent av befolkningen talar det språket. Vilken roll kan Europeiska unionen spela i detta avseende för att värna om minoriteternas ställning och minoritetsspråken i det nya Irak och i det irakiska samhället? 
Bot,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För det första kan jag tala om att jag har lyssnat med stort intresse, liksom med stor uppskattning, till de många inlägg i denna ömtåliga fråga som har gjorts i dag. Jag vill säga att vi efter allt som har hänt bör se framåt i stället för att kasta beskyllningar på varandra. Jag anser att det är det vi bör göra, eftersom vårt främsta mål är att inte lämna det irakiska folket i sticket. Därför måste vi hela tiden påminna oss själva om vilka våra mål är.
För det första anser jag att vi måste se till att den politiska processen fullbordas, vilket också klart framhålls i resolution 1546. Sedan tror jag att Europeiska unionen är besluten att bidra till detta på ett konstruktivt och effektivt sätt. Vi skulle till exempel kunna medverka till att garantera att hela valförfarandet löper smidigt och att alla irakier verkligen kan delta. Vi skulle kunna hjälpa till att installera en laglig regering och se till att den också backas upp av en effektiv förvaltning när den väl är på plats. Kort sagt anser jag att vi måste försöka införa de värden som vi håller så högt i detta plågade land. Man kommer att tänka på demokrati, något som Irak så länge har saknat. Jag tänker också på mänskliga rättigheter och respekten för dem, och jag kan säga att det också gäller kvinnorna, något som med rätta påpekades tidigare. Jag tänker på respekt för minoriteter, däribland den assyriska minoriteten, ett annat av landets problem som måste uppmärksammas i vederbörlig grad. Jag tänker också på upprättandet av en konstitutionell stat och på hur vi, Europeiska unionen, med vår omfattande erfarenhet, kan bidra till att återupprätta ett verkligt, självständigt, rättsväsende med domare som verkligen skipar rättvisa, med allt det medför samt utbilda dessa människor och ge dem råd, vilket är viktigt. Någon påpekade också hur viktiga grannländerna är. Det är en synpunkt som jag gärna instämmer i. Som jag sade i mitt första inlägg påpekade jag vid mina möten med premiärministern och de andra ministrarna under mitt besök i Irak att Europeiska unionen gärna skulle acceptera en inbjudan att delta i nästa konferens med grannländerna. När allt kommer omkring betyder stabilitet i Irak att hela regionen blir stabil, som har sagts flera gånger här. Fred och demokrati i Irak kommer att smitta av sig på grannländerna. Jag anser att vi för det första bör göra vårt bästa för att se till att fred och demokrati råder i Irak. Därför bör vi från Europeiska unionens sida också vara kapabla att se till att vår närvaro märks tydligt i Irak, när vi väl har lyckats överbrygga de åsiktsskillnader som har funnits. Jag vet hur mycket den nuvarande regeringen uppskattar och önskar detta. Därför anser jag att vi inte kan smita ifrån våra skyldigheter och att vi verkligen måste följa den tydliga väg som vi har dragit upp. Det nederländska ordförandeskapet kommer att se till att så sker. Jag har satt upp dessa mål på ett tydligt sätt. Jag har också förklarat att vi har sänt ut ett undersökningsuppdrag, att vi nu kommer att sända ett uppföljningsuppdrag och att vi inom en mycket snar framtid kommer att tala om hur vi kan fylla detta med substans, på grundval av resultaten. Det är vår målsättning, och jag hoppas att jag skall kunna rapportera resultaten mot slutet av vårt ordförandeskap. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag för att avsluta debatten om läget i Irak enligt artikel 103.2 i arbetsordningen.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag.
Ribeiro (GUE/NGL ).
   – Det här skulle bli en kirurgisk operation, med tidigare erfarenheter och misslyckanden i gott minne. Den skulle avslutas på några dagar, massförstörelsevapnen skulle lokaliseras och förstöras, en diktator skulle avsättas och en demokrati – en annan demokrati – införas.
Dagarna gick, de blev till veckor och sedan månader. Nu mäter vi tiden i år. Vapnen fanns aldrig (vilket vi visste). Ett land ockuperas mot dess folks vilja, och folket gör motstånd. Kriget fortsätter på ett alltmer dramatiskt sätt. Antalet döda stiger från dussintals, med namn och ansikten, till tusentals, som är anonyma och inte räknas i statistiken. Dessutom tycks tagandet av gisslan styra vissa politiska ställningstaganden.
Förenta staterna har upprättat militärbaser i den här delen av Mellanöstern medan våldet mot palestinier i Palestina har återkommit och oljepriset har stigit, vilket visar hur osammanhängande en ekonomi som är helt beroende av olja är, en globaliserad ekonomi som är slav under storfinansen och spekulationerna.
I EU-länderna har det efter den inledande splittringen funnits en relativ samsyn i strävan efter att få en del av bytet från ockupationen och återuppbyggnaden. Det finns dock de som har påtalat detta enorma hyckleri, och det är viktigt att de gör det eftersom människor nu har tillgång till information som tidigare inte existerade eller var mycket mindre fullständig.
Låt oss kämpa för att se till att sådana ståndpunkter ...

Talmannen.
   – Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter? 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag talar för det italienska radikala partiets Marco Pannella, som är i Italien, och skulle vilja ställa en ordningsfråga rörande kalendern. Jag har fått höra att Marco Pannella av ordförandeskapet blev förvägrad rätten att ändra kalendern på samma sätt som jag blev för två år sedan, eftersom det hotade de tolv sammanträdesperioderna i Strasbourg, om än inom fördragens ramar. I parlamentets fullständiga förhandlingsreferat saknas er utsaga att ”inga ändringsförslag lämnades in”. I själva verket tilläts naturligtvis inga. Kan ni se till att det fullständiga förhandlingsreferatet korrekt återspeglar vad ni faktiskt sade, vilket nu spelas in för verifieringsändamål? 
Talmannen.
   – Tack, herr Tannock. Er kommentar kommer att tas till protokollet, vilket kommer att korrigeras så att det framgår exakt vad som har hänt.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om rådets och kommissionens uttalanden om stabilitets- och tillväxtpakten. 
Zalm,
   . – Herr talman! Vi hade ett intressant möte i Scheveningen. Till grund för diskussionen låg tre handlingar. För det första ett meddelande från kommissionen om stabilitets- och tillväxtpakten, för det andra ett domstolsavgörande om förfarandet vid alltför stora underskott med avseende på Tyskland och Frankrike och för det tredje ett uttalande av Europeiska rådet om stabilitets- och tillväxtpakten. Ministrarna var överens om att kommissionens meddelande var en bra utgångspunkt för diskussion.
Diskussionen fördes i två delar. Först hade vi en lång diskussion i eurogruppen med de tolv euroländerna. Därefter diskuterade vi dessa slutsatser i gruppen med de tjugofem medlemsstaterna, eftersom övriga tretton länder hoppas bli EMU-medlemmar så snart som möjligt. Den första slutsats vi kom fram till var – trots vissa tolkningar i pressen – att ministrarna inte försöker urvattna pakten utan snarare vill att den skall stärkas, förtydligas och genomföras bättre. Diskussionerna kunde naturligtvis inte slutföras på en enda dag, så vi gav våra samarbetspartner viss politisk vägledning för att göra det möjligt för dem att arbeta med frågan i framtiden, tillsammans med kommissionen.
Det första vi märkte var att stabilitetspakten, tvärtemot vad som ibland anses, har bevisat sin användbarhet när det gäller att dämpa budgetunderskott. Om man till exempel jämför budgetunderskotten i medlemsstaterna under den nuvarande nedgången med tidigare nedgångar, eller med vad som sker på andra platser i världen, visar det sig att pakten har bidragit till lägre underskottsnivåer än vi annars skulle ha haft. Om man även ser till räntesatser och inflation kan vi vara nöjda med verkningarna av den kombinerade budget- och penningpolitiken.
Den andra punkt som vi enades om var att inte ändra någonting i fråga om tre- eller sextioprocentskriterierna – dessa finns i fördraget, är av yttersta vikt och bör inte ändras. Vi enades också om att ett regelbaserat system förblir den bästa garantin för att se till att alla medlemsstater fullgör sina åtaganden på ett likvärdigt sätt. Vi enades om att fördraget inte bör ändras i någon del och att ändringar av föreskrifter bör hållas på ett minimum, om de alls behövs, men det är vi ännu inte säkra på.
I fråga om att stärka och förtydliga stabilitets- och tillväxtpakten bör lämplig vikt läggas vid att stärka dess ekonomiska logiska grund och dess genomförande. För att garantera regelverkets trovärdighet bör reglerna hållas både tydliga och enkla. Vi anser att följande bör analyseras: För det första bör paktens förebyggande arm stärkas. Det behövs ett mer enhetligt synsätt på finanspolitik genom budgetdisciplin under goda tider så att budgetöverskott gradvis kan byggas upp när uppsvinget kommer. För det andra skall vi använda kamrattryck och kamratstöd i ett tidigt skede vid budgetavvikelser, i stället för att vänta tills ett land bryter mot treprocentsregeln. För det tredje behöver vi tydliga budgetsiffror och tillväxtprognoser för att kunna upptäcka och rätta till budgetavvikelser i tid.
Den andra fråga vi diskuterade var skulder och hållbar skuldsättning. Vårt fokus på dessa inslag bör öka. För det första bör större uppmärksamhet ägnas åt det faktum att en skuldsättningsgrad bör minska i tillräcklig utsträckning, om den ligger över sitt referensvärde, och närma sig referensvärdet i tillfredsställande takt. För det andra bör hänsyn tas till kostnaderna för den åldrande befolkningen vid bedömning av om en medlemsstat har uppnått hållbara offentliga finanser. För det tredje enades vi om att undersöka frågan om hållbar skuldsättning närmare. En särskild tankegång kretsade kring de tänkbara statistiska följderna av pensionsreformer. Något som alltså berör några få länder, men som vi bör utreda vidare.
Ett tredje viktigt inslag är att vi, när ett land är föremål för ett förfarande vid alltför stora underskott och vi skall bedöma om det följer rekommendationerna, bör göra tydlig åtskillnad mellan vidtagna åtgärder, å ena sidan, och felaktiga ekonomiska prognoser. Hittills har vi utfärdat rekommendationer om erforderliga åtgärder och hoppats på resultat, men resultatet har varit i samma anda som den skriftliga prognosen. När vi i framtiden bedömer om ett land har följt rekommendationerna eller inte bör vi alltså göra åtskillnad mellan politiska misstag och prognosfel.
Avslutningsvis måste man inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten, som ett led i budgetpolitiken, fastställa rätt prioriteringar när det gäller strukturreformer, innovation och konkurrenskraft till stöd för Lissabonmålen för att främja ekonomisk tillväxt och skapa arbetstillfällen. Vi har bett Ekonomiska och finansiella kommittén samt kommissionen att vidareutveckla dessa principer, så att vi kan ha ytterligare en diskussion på ministernivå. Vi enades också om att det skulle vara bäst att föra denna diskussion parallellt med diskussioner om Frankrike och Tyskland och det förfarande vid alltför stora underskott som gäller för dem.
Almunia,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Jag vill börja med att tacka er för att ni har bjudit in mig till denna debatt om stabilitets- och tillväxtpakten. Som ni vet antog Europeiska kommissionen ett meddelande om bättre ekonomisk styrning och klarhet i fråga om tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten i september.
Jag anser att det är mycket viktigt att det förs en debatt, inte bara i rådet, som den debatt vi hade i helgen – och som dem vi kommer att ha under de kommande veckorna och månaderna – utan också här i parlamentet och i de nationella parlamenten, om ramarna för den ekonomiska styrningen och speciellt läget och framtidsutsikterna för stabilitets- och tillväxtpakten. 
Som rådsordföranden Gerrit Zalm har sagt hade vi en inledande debatt om denna fråga i Haag i helgen, både i eurogruppen med 12 länder och med den utvidgade eurogruppen – det informella Ekofin med 25 länder. Rådet har kommit överens om att kommissionens meddelande är ett bra diskussionsunderlag, och nu är vi förvissade om att det arbete som kommer att utföras på en mer teknisk nivå av medlemsstaternas företrädare i Ekonomiska och finansiella kommittén och kommissionen under de kommande veckorna och månaderna kommer att leda till att vi kommer till mötet med Ekofinrådet i november med ett mycket mer substantiellt samförstånd än vi har kunnat debattera och uppnå på många punkter som sammanhänger med de mer generella idéerna och principerna i kommissionens meddelande.
Som Gerrit Zalm också sade innebär det förslag till konstitutionellt fördrag som antogs i juni att det som redan står i fördraget ratificeras, och vi föreslår inte några ändringar. Det är grundprinciperna, de grundläggande referensvärdena när det gäller hur underskott i de offentliga finanserna och statsskulder utvecklas samt förfarandet när underskotten blir för stora, i enlighet med den nuvarande artikel 104i fördraget.
Därför handlar det inte om att diskutera vad som inte skall diskuteras, eftersom det står i det nuvarande fördraget och kommer att finnas med i den framtida konstitutionen. Vad vi måste göra är att debattera förslag om hur tillämpningen skall förbättras, förstärkas och klargöras och hur överensstämmelsen med det regelverk som fastställs i det nuvarande fördraget och tillhandahålls i stabilitets- och tillväxtpakten, tillsammans med andra saker, skall förbättras.
Detta regelverk bygger på nationell men samordnad ekonomisk politik med en budgetpolitik som innebär att budgetunderskottet får vara högst 3 procent och att statsskulden får vara högst 60 procent av bruttonationalprodukten.
De tankar som kommissionen för fram i meddelandet utgår ifrån detta och handlar både om samordningen av den ekonomiska politiken och samordningen och övervakningen av budgetpolitiken.
Vad den ekonomiska politiken beträffar anser vi att det finns ett klart behov av att samordna vårt agerande bättre i fråga om strukturella reformer och öka våra ansträngningar att genomföra Lissabonmålen. Europa behöver öka sin tillväxtpotential och skapa fler arbetstillfällen, och vi kan inte bara arbeta med ett instrument – stabilitets- och tillväxtpakten – som grund när vi samordnar vår ekonomiska politik.
Därför måste vi använda de breda riktlinjerna för den ekonomiska politiken på ett mer verkningsfullt sätt, ett instrument som till sin natur är mer flexibelt än stabilitets- och tillväxtpakten. Samtidigt måste vi förbättra tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten genom att använda de förebyggande åtgärderna och delarna av pakten oftare och mer effektivt, öka den ömsesidiga kontrollen (kamrattrycket) och speciellt göra det under gynnsamma perioder i konjunkturcykeln.
När det gäller budgetsamordningen bygger kommissionens förslag för att förstärka och anpassa stabilitets- och tillväxtpakten på fyra huvudpunkter. För det första behovet av att lägga större vikt vid skuldsättningsnivån och hållbara offentliga finanser under hela tiden som vi övervakar hur dessa offentliga finanser utvecklas i varje medlemsstat. I princip måste ett uppfyllande av maximigränsen för underskotten på 3 procent säkerställa att skuldsättningsnivån minskas i tillräcklig omfattning och att varje lands offentliga finanser blir hållbara. I praktiken har dock inte skulderna utvecklats som väntat i många länder på grund av att exceptionella åtgärder har vidtagits eller att implicita skulder har uppkommit. Vi måste därför vara mer uppmärksamma på hur skulderna utvecklas samt ha en fast kontroll över hur underskotten utvecklas.
Det måste klargöras att hållbarhetsproblemet inte bara berör länder som redan har höga skuldnivåer, över referensnivån på 60 procent, utan också medlemsstater där skuldens andel av bruttonationalprodukten ökar eller där den inte ökar för tillfället, men där man vet att mycket viktiga och svåra utmaningar väntar i framtiden, däribland sådana som beror på den demografiska utvecklingen och befolkningens åldrande.
För det andra är kommissionen medveten om behovet av att ta större hänsyn till de olika nationella situationerna när det gäller att övervaka budgetutvecklingen i varje land och särskilt när det gäller att fastställa halvtidsmålet. I en union med 25 länder handlar det inte om att skapa en -pakt – som somliga har sagt – det är inte kommissionens avsikt att göra det, utan snarare att tillämpa den ekonomiska logik som säger att det inte är tillrådligt att sätta upp ett enhetligt halvtidsmål för hur de offentliga finanserna skall utvecklas i vart och ett av länderna i det utvidgade EU.
Samtidigt måste de specifika halvtidsmålen för varje land i samtliga fall vara sådana att regeln om att statsunderskotten får vara högst 3 procent av BNP efterlevs. Därmed garanteras de olika medlemsstaterna likabehandling, utan hänsyn till att de befinner sig i olika situationer när det gäller deras offentliga finansers hållbarhet. 
För det tredje anser kommissionen att debatten måste handla om behovet av att vidta åtgärder snabbt, att öka användningen av de förebyggande åtgärderna i stabilitets- och tillväxtpakten. Vi vet alla att inte alla medlemsstater drog fördel av det goda skick deras ekonomier befann sig i slutet av nittiotalet och i början av detta årtionde, det goda läge i konjunkturcykeln de befann sig i, för att konsolidera sina offentliga finanser i tillräcklig utsträckning. Detta innebär att de i ekonomiskt besvärliga tider inte kan, eller har stora svårigheter att, uppfylla 3-procentsregeln.
Alla dessa aspekter – dessa första tre tankekomplex – mottogs välvilligt av rådet nästan omedelbart, som rådsordföranden Gerrit Zalm sade. Det blev mer debatt om paktens korrigeringsdel, och den debatten kommer att fortsätta i framtiden.
För att visa konsekvens i våra förebyggande åtgärder måste vi också i paktens korrigeringsdel, i förfarandet vid alltför stora underskott, ta hänsyn till varje lands omständigheter och till i vilket konjunkturskede varje lands ekonomi befinner sig. Hur kan detta göras? Det finns två möjliga förfaranden. För det första kan den nuvarande definitionen av särskilda omständigheter i stabilitets- och tillväxtpakten förbättras, så att ett land inte behöver omfattas av förfarandet vid alltför stora underskott, trots att underskottet är större än 3 procent, om det under en längre tid har haft lägre tillväxt än potentiellt.
För att skilja mellan cykliska respektive strukturella nedgångsperioder och för att undvika att försvaga övervakningsregelverket måste de övriga två kraven i den nuvarande klausulen om särskilda omständigheter alltid tillämpas strikt, det vill säga att underskottet måste vara tillfälligt och inte mycket högre än 3 procent.
En annan punkt är behovet av eller möjligheten att anpassa hur korrigeringen av underskottet går till, den hastighet med vilken ett land som har ett högre underskott än 3 procent måste sänka det under denna gräns. Eftersom de cykliska situationerna i de olika länderna som befinner sig i detta läge skiljer sig åt är detta berättigat.
Hur som helst håller kommissionen i sitt meddelande fast vid principen att ett för stort underskott måste rättas till snabbt, men – som Gerrit Zalm sade – måste man ta hänsyn till inverkan av andra ekonomiska faktorer vid sidan av hur kraftiga budgetåtstramningsåtgärder som behöver sättas in och som vidtas av det berörda landet.
Det finns dock ett inbördes samband mellan dessa båda element i klausulen om särskilda omständigheter. De hänger ihop. Vi kan inte välja att öka manöverutrymmet för båda två samtidigt på ett okontrollerat sätt. Om större tyngd läggs vid att granska om ett land skall underkastas förfarandet vid alltför stora underskott måste vi vara strängare i fråga om anpassningen. Om vi bibehåller samma stränghet som i dag för när ett land skall underkastas förfarandet vid alltför stora underskott kan vi överväga möjligheten att anpassa tidsplanen när landet väl är inne i detta förfarande för att uppfylla kraven i fördraget.
Jag är övertygad om att dessa förbättringar kommer att skapa en grund för att förstärka ramen för den ekonomiska styrningen av Ekonomiska och monetära unionen, att dessa idéer och den debatt som vi kommer att föra efter helgens möte inte bara inte försvagar pakten utan faktiskt förstärker den. Huruvida en pakt eller ett fiskalt regelverk är svagt beror ju inte bara på hur teoretiskt briljanta de regler vi alla följer på förhand eller i teorin är, utan också på vilken förmåga vi har att tillämpa dessa regler. Som utslaget i Europeiska gemenskapernas domstol nyligen visar skall besluten fattas av medlemsstaterna i rådet. Kommissionen har kvar sin rätt att lägga fram förslag, men det är rådet, medlemsstaterna, som skall tillämpa de regler som de själva har förbundit sig att följa genom att godkänna fördraget och de därpå följande förordningarna.
Vi kan inte kräva att medlemsstaterna skall anta regler som de inte tror på själva. Och om erfarenheten säger att vissa regler måste anpassas är det bättre att anpassa dem än att låta bli att följa dem, lämna dem oförändrade och fortsätta att inte uppfylla dem, som fallet tyvärr har varit med stabilitets- och tillväxtpakten ibland.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har en debatt som kommer att bli svår och avgörande för EU:s framtid framför oss. Det som står på spel här är trovärdigheten för Europeiska unionen, dess institutioner och medlemsstaternas regeringar. Hittills har vi goda erfarenheter av den gemensamma valutan. Den är stabil, och den och dollarn är världens viktigaste valutor, de valutor som alla andra är beroende av, men en valutas styrka beror inte bara på hur självständig centralbanken är och på hur stabila priserna är, den beror också och speciellt på regeringens ekonomiska politik och budgetpolitik. En osund budgetpolitik kan utgöra en ännu större fara i en valutaunion och skada gemenskapen som helhet, det vill säga alla som deltar i den, särskilt om vissa större länder inte vidtar de åtgärder som krävs och behövs. 
Det är för att förhindra detta som Maastrichtmekanismen, stabilitetspakten och de därmed sammanhängande förordningarna finns till, och det har brutits emot dem tidigare. Faktum är att budgetunderskotten inte minskades under högkonjunkturperioderna. Naturligtvis är vi alla för att policyn skall vara mer flexibel under ekonomiskt hårda tider, när större flexibilitet är nödvändig och måste garanteras, men å andra sidan inser vi att det finns en stor risk att underskotten inte kommer att minskas under goda tider och kriterierna tolkas om. Det vi verkligen fruktar är att det är detta som kommer att hända. Vi välkomnar verkligen beslutet av Europeiska gemenskapernas domstol i fråga om förfarandena, och vi välkomnar beslutet i helgen att ge kommissionen ett nytt mandat, herr rådsordförande. Jag välkomnar också verkligen ert uttalande om att vi skall hålla oss inom underskottsgränsen på 3 procent och inte vill överskrida 60 procent.
När vi ser till den totala statsskulden ser vi dock att den redan är mycket större än 60 procent i vissa medlemsstater. Därför tror jag att en omtolkning av fördraget och stabilitetspakten skulle uppmuntra till ny skuldsättning och därför inte skall ses som ett alternativ.
Den väg som rådet har valt kan – som vi har sett – både se till att det tidigare fastställda budgetförfarandet fortsätter att tillämpas och uppmuntra ett antal medlemsstater att övergå till den budgetdisciplin som föreskrivs i fördraget och som har avgörande betydelse för EU:s framtid. Jag vill uppmana kommissionen att lägga fram ett nytt förslag inom den ram som rådet har fastställt, och be den att söka motverka att man får intrycket att vi strävar efter en ny europeisk underskottspolitik genom att omtolka eller till och med ändra lagen. Det skulle göra att vi får betala ett högt pris.
För hur kommer det att bli möjligt att investera om räntorna stiger i spiralform och vi måste betala av på skulden så att det inte blir några pengar över för investeringar? Därför råder jag kammaren att hålla sig inom fördragets ram och samtidigt använda sig av den erforderliga flexibilitet som denna ger, både under svåra tider och när det går bra, för att se till att den europeiska valutan blir stabil även i framtiden.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi noterar med tillfredsställelse att det tydligen har skett förändringar i rådet under helgen, och jag vänder mig till er, herr Zalm, som en person som jag vet är en ivrig förespråkare för den tidigare tolkningen av stabilitetspakten. Jag ber om ursäkt om jag överdriver något, men ibland har jag fått intrycket att ni och en del av era kolleger har tolkat den på ett fullständigt manikeiskt sätt.
Det finns bara antingen–eller. Nu har det blivit uppenbart att det finns en sak som vi inte får förlora ur sikte om vi vill rädda Lissabonstrategin, försvara den och utveckla den, och om dess mål verkligen skall uppnås, nämligen att vi måste mobilisera alla resurser som vi har till vårt förfogande – inklusive stabilitets- och tillväxtpakten – om vi skall förverkliga Lissabonmålen, och det har vitaliserat debatten något. Att man inleder en förutsättningslös granskning av huruvida alla åtgärder som hänger samman med stabilitets- och tillväxtpakten, eller alla tolkningar av den, faktiskt har bidragit till att uppnå detta mål eller huruvida det krävs vissa ändringar eller omtolkningar är ett steg i rätt riktning, och det var detta man gjorde i helgen, så vitt jag förstår.
Kommissionär Joaquín Almunia hade en mycket viktig poäng om de 3 procenten, som ingen vill överge. Ingen bör heller gå ifrån de 60 procenten, men den springande punkten är att om vi behåller detta rättesnöre – och vår grupp vet också att det är absolut nödvändigt – då är kommissionärens uttalande här i kammaren om att det inte går att tvinga igenom respekt för ett enhetligt mål eftersom omständigheterna skiljer sig från land till land och att varje land inom sina egna specifika gränser måste bli i stånd att komma ur sina svårigheter och att komma tillbaka till måluppfyllelse också ett steg i rätt riktning, eftersom de som vill rädda pakten därigenom får möjlighet att göra det. De som tolkar pakten i bara svart och vitt – och utvecklingen i vissa länder under den senaste tiden visar att det händer – och de som säger att det inte finns något alternativ till det som vi skrev ihop för fjorton år sedan bortser ifrån de dynamiska sociala och ekonomiska förändringar som sker. Kommissionär Joaquín Almunias hänvisning till den demografiska utvecklingen visar att vi måste erkänna och ta hänsyn till den utveckling som vi inte ännu var medvetna om när vi debatterade stabilitetspakten för första gången. Det innebär att ändra den, modernisera den och anpassa den till nuvarande omständigheter. Det innebär att trygga den och säkra den som grunden för en stabil valuta på lång sikt. Kommissionär Almunia! Ni har visat mod, och vi i Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kommer att stödja er när ni fortsätter på den inslagna vägen.
Klinz (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under historiens lopp har det gjorts många försök att införa en gemensam valuta i länder som inte hade gått samman i en politisk union. Förr eller senare misslyckades alla dessa försök. Man hade för avsikt att se till att euron inte drabbades av detta öde. Stabilitets- och tillväxtpakten utarbetades i syfte att tvinga länderna i euroområdet att följa föreskrifter som skulle garantera valutans stabilitet. Det skulle finnas en effektiv sanktionsmekanism som snabbt skulle återföra de syndare som inte följde föreskrifterna tillbaka till den smala vägen och på så sätt göra euron trovärdig i finansmarknadernas och allmänhetens ögon.
I praktiken blev det ganska annorlunda. För tredje året i rad har Tyskland och Frankrike i år brutit mot bestämmelsen om ett budgetunderskott på högst 3 procent. Trots detta har sanktionsmekanismen ännu inte trätt i funktion. Pakten riskerar att avslöjas som en papperstiger; förtroendet för euron har rubbats, så Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa välkomnar den beredvillighet och beslutsamhet som kommissionär Joaquín Almunia har visat när han lagt fram förslag för att rädda pakten.
Vi ser det som en god sak att gränsen för underskottet, i princip, hålls kvar på 3 procent. Vi anser att det är rätt att man på ett mer djupgående sätt övervakar en stats totala skuldsättning. Vi godtar behovet att ta hänsyn till befolkningsförändringar i medlemsstaterna och deras – i hög grad negativa – effekt på budgetar. Vi välkomnar iakttagelsen att medlemsstaterna under goda tider måste ackumulera överskott för att därmed kunna bygga upp reserver för dåliga tider, även om detta är självklart.
Även om vår bedömning av enskilda delar är positiv är vi kritiska till kommissionens förslag i sin helhet. Vi skulle kunna överdriva och säga att eftersom verkligheten inte följer bestämmelserna har bestämmelserna anpassats för att passa verkligheten. Rent politiskt har Tyskland och Frankrike fått som de har velat, åtminstone för tillfället. Så länge som syndarna får vara med och besluta om huruvida det har ägt rum en överträdelse är det osäkert om sanktionsmekanismen någonsin kommer att fungera. Källan till Tysklands problem finns inte i stabilitets- och tillväxtpakten; problemen är strukturella och har uppstått inom landet. Man byggde inte upp några reserver under de goda tiderna; man behövde genomföra reformer, men man tog inte itu med detta på ett tillräckligt beslutsamt sätt och sålunda stärktes inte statens finanser. Det enda som kan hjälpa till med att öka konkurrenskraften och skapa en hållbar tillväxt är ett enkelt och tilltalande skattesystem, avreglerade arbetsmarknader och förändrade sociala trygghetssystem och utbildningssystem.
Vår viktigaste kritik mot kommissionens förslag har att göra med kriterierna för bedömning om huruvida ett land följer paktens bestämmelser, vilka lämnar mycket utrymme för tolkning av dylika faktorer som, t.ex., skadliga ekonomiska förhållanden, särskilda omständigheter som resulterar i dålig långsiktig tillväxt och faktorer som är specifika för enskilda länder som har att göra med anpassningen av stora underskott. Vi är tveksamma till om grupptryck har några positiva effekter på hur medlemsstaterna uppför sig; det kommer tvärtom att bli ännu mer politiskt kompisskap av typen ”om du kliar mig på ryggen, så kliar jag dig sedan”. Av detta skäl måste bedömningskriterierna vara otvetydiga och lätta att förstå.
Vi välkomnar kommissionärens avsikt att göra medlemsstaternas budgetpolitik öppnare och mer tvingande, inte minst som ett resultat av den publicitet som kommer att skapas genom regelbundna rapporter till Europaparlamentet och genom debatterna om dem. Förra helgen valdes Jean-Claude Juncker till ordförande i eurogruppen för de kommande två åren. Vi hoppas att han lyckas med att få medlemsstaterna att solidarisera sig i högre grad med stabilitets- och tillväxtpakten och utveckla en större ansvarskänsla för den. Euron har blivit en unik framgång och måste förbli stabil för Europas skull, vilket också ligger i allmänhetens intresse. 
Lipietz (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Gruppen De gröna gratulerar hjärtligt kommissionen till dess planer för reformering av stabilitets- och tillväxtpakten och gläder sig över att rådet ser ut att ha gett den ett varmt välkomnande.
Om vi börjar med Europeiska rådets sammanträden i Dublin och Amsterdam har De gröna intagit ståndpunkten att pakten – när det råder lågkonjunktur – varken är tillämpbar eller bör tillämpas. Det är detta som har skett. Rådet tillgrep inga sanktioner mot de stora länderna när de överskred 3-procentsgränsen. I dag står de för 80 procent av EU:s nationalprodukt, och jag är säker på att EU:s stagnation under 2003 hade utvecklats till en lågkonjunktur utan denna politik. 
Samtidigt startade USA, Kina, Japan och t.o.m. Förenade kungariket en global återhämtning genom att tillämpa en budgetpolitik som skulle ha varit förbjuden i EU.
Det finns förvisso ett behov av reformering av det som ordförande Romano Prodi för två år sedan kallade ”den dumma pakten”. Av de fyra rekommendationer som vi gjorde vid den tidpunkten godtog kommissionen tre: att verka för återinförandet av en balanserad budget endast under tillväxtperioder; att tolerera måttliga underskott under perioder med dålig tillväxt; att fastställa bestämmelser för penning- och budgetpolitik som en del av styrningen av demokratiskt diskuterade riktlinjer för den allmänna ekonomiska politiken.
Vi beklagar verkligen att man inte lyckats ta hänsyn till vårt förslag att från de återstående underskotten avlägsna investeringar inom områdena som omfattas av målen från Göteborg och Kyoto: ekonomi inom energi, delade storskaliga transportnät och förnybar energi. 
Vi förkastar emellertid idén att bestämmelser för framtida utgifter, som t.ex. ålderspensioner, skall tas med bland skulder från och med nu, därför vi måste komma ihåg att – förutom åldrandeprocessen – klimatrubbningen är den viktigaste skulden vi efterlämnar till framtida generationer.
Om rådet nu emellertid går vidare och antar kommissionens förslag kommer det att visa att kravet på enighet i 25 länder inte förhindrar antagandet av nödvändiga och intelligenta reformer. I dag behöver medborgarna sådana bevis, och vi är tacksamma mot er för det. 
Wagenknecht (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! I stället för att skapa stabilitet och tillväxt i Europa har stabilitetspakten resulterat i det motsatta. Tillväxttakten i de flesta europeiska länder är lägre i dag än under tidigare år, och det som ökat har varit fattigdom, arbetslöshet, ”McJobs” och konkurser för små och medelstora företag.
Vill ni allvarligt talat säga till européerna att detta är liktydigt med stabilitet? Ingen vill ha inflation, men prisstabilitet som erhålls på bekostnad av sysselsättningen och livskvaliteten gynnar bara de rika i Europa och missgynnar de flesta andra. 
Det är olyckligt att kommissionens förslag om reformering av stabilitetspakten inte uppvisar ett förändrat tankesätt, utan helt enkelt bara är kosmetiska korrigeringar som syftar till att återuppliva en föråldrad idé.
Det är tydligt att kritiker som anklagar kommissionen för att dess förslag urvattnar pakten helt enkelt inte har insett att stabilitetspakten i sin ursprungliga form inte längre går att rädda. Det finns nu trots allt sex europeiska länder som skurit ned så framgångsrikt att de nu befinner sig i en kris, och det är ett resultat av nedskärningarna, snarare än av en expansiv utgiftspolitik, som de inte längre kan följa ”stabilitetskriterierna”. 
En användning av pakten som en påk för att driva igenom nedskärningar inom politikområdena socialtjänst och privatiseringar kräver att den tillämpas mer flexibelt, och detta är skälet till att vi i Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster förkastar kommissionens förslag såväl som själva paktens andemening och bokstav. Alla som verkligen vill ha stabilitet och tillväxt i Europa måste överge nyliberala dogmer.
Budgetsanering kan inte vara ett mål i sig självt. Offentliga investeringar säkrar framtiden och sysselsättningen. Den inre marknaden kräver köpkraft inom de breda folklagren om den skall kunna blomstra, och detta kan inte åstadkommas utan nya ökningar av löner och sociala utgifter.
När vi nu diskuterar underskott: Om stora europeiska företag till sist skulle tvingas betala en EU-omfattande, långtgående harmonisering av företagsbeskattningen och om en ny konstitution styrde EU mot nedrustning, inte upprustning, skulle man vidta en mycket effektivare åtgärd för att förhindra allt större offentliga skulder än genom aggressiva nedskärningsprogram, som bara skulle förvärra problemen.
Vi skulle oreserverat stödja en stabilitetspakt för Europa som faktiskt var värd namnet och som fick medlemsstaterna att rikta in sig på att minska fattigdomen och arbetslösheten i stället för att satsa på godtyckliga underskottsmål med sanktioner som läggs på länder som inte lyckas att uppfylla dem. Vi är emellertid starkt emot stöd till ett instrument som är utformat för att förstöra den europeiska sociala modellen. 
Whittaker (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är tydligt att regeringarna i de större länderna i euroområdet inte har för avsikt att binda sina händer genom att lova att respektera gränsen på tre procents underskott. Ingen förväntar sig heller det. Stabilitetspakten är snarare som den gemensamma fiskepolitiken: varje land har ett intresse av att andra länder håller sig till reglerna samtidigt som man själv slipper alla begränsningar. 
Fiskepolitiken fungerar inte särskilt bra, och det gör inte stabilitetspakten heller, men – för att hålla skenet uppe – kommer vi nu att få en flexiblare pakt som tar hänsyn till ekonomisk tillväxttakt och landsspecifika omständigheter. Det låter som en god idé, men i praktiken beror alla dessa kriterier på omdöme, som Joaquín Almunia just har förklarat. Det enda detta kommer att betyda i slutändan är att ett land som har svårt att följa paktens regler inte behöver göra det. En flexibel regel upphör att vara en regel.
Orsaken till problemet är att det inte finns några trovärdiga tvångsmedel, det har det aldrig gjort. Det har alltid varit löjligt att anta att en regering som har svårt att betala sina räkningar skulle kunna straffas genom utdömande av böter. Samtidigt är en sund finanspolitik avgörande för euron, som Europeiska centralbanken påpekar.
Det finns många exempel på vad som händer med system med fast växelkurs när regeringar inte håller ordning på sin budget. Ett EMU är bara en sofistikerad form av en fast växelkurs. Senast en sådan kollaps inträffade var i Argentina. Problemet skulle naturligtvis kunna lösas med mycket bättre kontroll av nationella budgetar, men det ter sig inte särskilt görligt just nu. Vi britter skulle sannerligen inte vilja se Bryssel styra vårt finansdepartement.
Låt mig avsluta med några positiva ord. Jag kan bara säga att jag är väldigt tacksam för att Storbritannien inte har anslutit sig till euron...
... och allteftersom stabilitetspaktens brister blir allt mer uppenbara blir risken för att vi någonsin kommer att ansluta oss allt mindre.

Aylward (UEN ).
   – Herr talman! Vi lever i en europeisk union med en inre marknad och fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Vi har även sett den inre marknadens framgång uttryckt i antalet skapade nettoarbetstillfällen. Framgången för den ekonomiska och monetära unionen har eliminerat risken för att giriga spekulanter spelar ut en valuta mot en annan för personlig vinnings skull och samtidigt åsamkar europeiska länder och deras medborgare allvarlig ekonomisk skada. 
Euron är en stark valuta för affärer och även framgångsrik, men vi måste analysera reglerna för ekonomisk samordning. Vissa EU-länder bryter mot stabilitets- och tillväxtpaktens regler och gör det ostraffat. Det är den ekonomiska trovärdigheten som står på spel här. Antingen följer vi reglerna allihop eller så gör ingen av oss det. Det kan inte finnas vissa regler för de större länderna och andra regler för mindre länder. Detta påverkar inte bara trovärdigheten hos våra ekonomiska regler utan leder även till ett mer allmänt problem när det gäller att föra fram ett samlat budskap till EU:s medborgare om det positiva arbete som Europeiska unionen själv utför.
Till exempel gav kommissionen för några år sedan den irländska regeringen en reprimand för den ekonomiska styrningen av vårt land, vid en tidpunkt när vår ekonomi växte med tio procent per år. Jag stöder ekonomisk samordning, men alla som spelar på samma planhalva måste spela enligt samma ekonomiska regler. Jag stöder en översyn av reglerna för stabilitets- och tillväxtpakten. Länder med låg skuldsättning bör tillåtas investera i centrala infrastrukturprojekt av nationell betydelse. Detta är allvarliga saker, och EU:s regeringar måste noga undersöka de olika alternativ som står till vårt förfogande. Varje tänkbar förändring av reglerna måste vara rättvis och lika för alla deltagare.
I EU har vi svårigheter med stabilitets- och tillväxtpaktens funktion, men vi måste arbeta oss igenom dem med en känsla av målmedvetenhet och beslutsamhet. 
Bobošíková (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är mycket negativt inställd till att vissa länder inte följer stabilitetspaktens bestämmelser och till att Europeiska kommissionen tillåter diskussioner om en möjlig uppmjukning av pakten. Jag anser att mjuka budgetbestämmelser är liktydiga med större skulder, och jag anser att en uppmjukning och ett icke-verkställande av bestämmelserna är liktydigt med en förtroendeförlust för hela Europeiska unionen. Det enda budskap vi sänder ut om oss själva är att det inte är dem som det går bra för, som går med vinst och som skapar arbetstillfällen som hålls fram som förebilder i Europeiska unionen, utan dem som lever på kredit och som inte försöker att hitta en lösning på sina länders ekonomiska problem.
Låt oss inte glömma det faktum att det i dagens Europa finns ett antal medlemsstater som kämpar med stagnation, hög arbetslöshet och växande skulder. Jag anser därför att överseende från Europeiska unionens sida skulle vara olämpligt. Jag menar att kommissionen i stället måste uppmana enskilda länder att ta bättre hand om sina överskott och att föra en stramare budgetpolitik, minska skulderna och skapa nya arbetstillfällen och, framför allt, se till att de följer de bestämmelser som gäller i Europeiska unionen.
Jag vill påpeka att det inte är denna kammare, eller ”nyhetsfrisörer” som är anlitade av enskilda politiker eller enskilda regeringar, som skall döma kommissionens ekonomiska åtgärder, utan den globala marknaden, och marknaden är känd för att utdela mycket hårda straff till skuldsatta aktörer och till dem som är opålitliga. Om man mjukar upp bestämmelserna tror jag att vi kommer att få se en omfattande företagsflykt från Europeiska unionen till Asien eller Ukraina, eller helt enkelt till regioner där skatterna är lägre, arbetskraften är billigare och, vilket måste erkännas, där de sociala kostnaderna är lägre.
Varken välstånd, fler jobb eller en större konkurrenskraft från Europeiska unionens sida i den globala ekonomin kan åstadkommas genom en uppmjukning av stabiliteten och tillväxten. Om inte Europeiska kommissionen inser detta och stoppar utgifter som inte grundas på ekonomiska resultat kommer stabilitets- och tillväxtpakten att utvecklas till en ”instabilitets- och misslyckandepakt”. Tack för uppmärksamheten.
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är säkert inte den enda som känner sig lite underlig till mods när man läser meddelandena och lyssnar på de förklaringar som gjordes alldeles nyss. Även om man säger att syftet är att stärka pakten har nästan alla talare sagt att den har försvagats eller mjukats upp. Samtidigt som man uppenbarligen inte avser att röra treprocentsnormen som anges i fördraget har jag en känsla av att det är just denna budgetnorm som man har problem med att hantera. Man måste dessutom påskynda genomförandet av pakten, men det finns mycket önsketänkande om de stora effekterna när det gäller grupptryck, som sannerligen inte fungerade för de stora länderna, och det finns inte många som tar upp fler befogenheter till kommissionen eller alternativt beslutsfattande i rådet, som faktiskt skulle resultera i ett bättre genomförande. Fördelen med tillkännagivandet är emellertid att det gjordes nu och att det kommer att bli en öppen diskussion om det; vi har gott om anledningar till detta. I Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har detta diskuterats utförligt, och vi vill bidra så gott vi kan med ett öppet sinne, men vi kommer inte att ändra vår huvudprincip. Vi har följaktligen aldrig sagt att stabilitets- och tillväxtpakten är dum. Vi ansåg tvärtom att den är ett värdefullt instrument, och det gör vi fortfarande. Det faktum att man söker mer harmonisering med andra ekonomipolitiska instrument, såväl som finjustering inom vissa områden, en optimering av skuldsättningsgraden, ekonomisk realism – allt detta är öppet för diskussion. Vad som emellertid är oacceptabelt för oss är att stabilitets- och tillväxtpakten skall anpassas för att behaga ett fåtal stater. Pakten bör verka för disciplin, den skall vara en piska som håller oss på rätt spår. Detta innebär att pakten måste inriktas på långsiktiga utmaningar för vår sociala marknadsekonomi, och bör inte komma in på fel spår p.g.a. kortsiktiga idéer.
Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Som Martin Schulz just har sagt, så stöder min grupp fullständigt det förslag som kommissionär Joaquín Almunia har lagt fram. Det bryter tabut som säger att man inte skall mixtra med paktens ursprungliga definition och antyder att man skall vara pragmatisk och dra lärdomar av de första fem åren efter EMU:s införande. Man gör så för att kunna inleda en ny period i den gemensamma valutans historia som gör det möjligt, i praktiken, att kombinera stabilitet med en prioritering av tillväxt och sysselsättning.
Den nuvarande ramen har inte bara visat sig vara undermålig som tillväxtinstrument i jämförelse med resultaten i världens övriga stora valutaområden, däribland dem av EU:s medlemsstater som stannat kvar utanför euroområdet; den har också visat sig vara sårbar när det gäller dess egen trovärdighet, och då menar jag inte bara antalet och storleken hos de medlemsstater som har överträtt dess bestämmelser, utan även den osäkerhet som utlöstes genom beslutet i november 2003 som domstolens dom i juli egentligen inte dämpade på något sätt.
Vi stöder alltså era förslag, särskilt dem som handlar om att ta större hänsyn till kopplingen mellan skulder, underskott, konjunkturer och länders specifika situationer, i syfte att komma bort från tankesättet att en lösning är lämplig för alla; vi stöder också den betoning ni lägger på förebyggande, på tidiga varningar, på grupptryck och, slutligen, på att förutse händelser i stället för att bara förlita sig på sanktionsmaskineriet.
Min grupp framhåller emellertid ytterligare två punkter, som mina kolleger snart kommer att ta upp, eftersom vi anser att det behövs kompletterande åtgärder. Reformeringen av pakten måste främst inriktas på målen tillväxt och sysselsättning; en ökning av dessa kommer att bidra till stabilitet – eller, för att vara mer exakt, kommer att ge euroområdet en verklig grund för stabilitet – och kommer att åstadkommas genom att man gör en koppling, som i själva verket inte finns just nu, mellan reformering av pakten, Lissabonstrategin, samordning och medlemsstaternas ekonomisk–politiska riktlinjer. Vi anser sålunda att den fråga man måste diskutera handlar om hur man skall främja investeringar i tillväxt och hur man skall ta hänsyn till, på ett nyanserat sätt, de investeringar som bidrar till Lissabonstrategin och till uppfyllandet av dess mål, dvs. forskning, innovation, infrastrukturer och de viktigaste transeuropeiska näten, utan att glömma livslångt lärande.
För det andra känner vi också oro när det rör den långfristiga skuldsättningskaraktären, och vi vill samtidigt se till att hänsynen till åldrandet inte blir en förevändning för att driva medlemsstaterna mot en privatisering av deras sociala trygghetssystem, i synnerhet pensionssystemen. Vi skulle föredra att detta klargjordes och att detta argument inte användes framöver i ett försök som går ut på att minska det sociala skydd och den sociala trygghet som Europas folk åtnjuter. 
Starkevičiūtė (ALDE ).
   –Samtidigt som jag stöder synpunkterna att man inte behöver ändra stabilitets- och tillväxtpaktens huvudbestämmelser och att medlen för genomförandet är tydligt definierade, vill jag ändå påpeka att paktens långsiktiga stabilitet är beroende av ekonomisk flexibilitet där man tar hänsyn till den vanlige medborgarens beredvillighet när det gäller förändringar. Nu har intrycket blivit att huvudkriteriet för denna pakt är storleken på budgetunderskottet och att dess enda mål är att säkra eurons stabilitet, och att allt detta endast kan åstadkommas genom strukturella reformer, men syftet med ekonomiska beslut är att se till att det sker en tillväxt av medborgarnas välstånd som gör det möjligt för dem att förverkliga sina möjligheter. Tyvärr är det så att i realekonomi innebär strukturella reformer en minskning av utgifterna för sociala program, vilka utgör den största andelen av statens finansiella struktur. Litauens erfarenhet av reformer visar att om man inte skapar ett gynnsamt klimat för överföringen av kapital och arbetskraft från mindre effektiva till mer produktiva verksamheter, dvs. att en liberal dörr till nya möjligheter inte öppnas för medborgarna eller företagen, blir de sociala utgifterna för strukturella reformer mycket stora och resultaten, beroende på ett starkt motstånd, matchar inte förväntningarna. Paktens viktigaste mål bör alltså vara att stimulera ekonomisk dynamik, kreativitet och en tillväxt av nya kvalificerade arbetstillfällen, så att t.o.m. mina skeptiskt sinnade kolleger från Förenade kungariket inte tvivlar på vikten av finansiell och ekonomisk stabilitet. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När ordförande Romano Prodi för två år sedan beskrev stabilitetspakten som alltför oflexibel, blev han pikad. Herr Zalm! Ni var en av de hårdaste kritikerna, eftersom alla som ville förändra stabilitetspakten betraktades som mjukisar. Ni visade ofta att ni tyckte om att dra alla kritiker över en kam, eftersom alla var värdelösa. Får jag fråga er en sak? Är det inte så att det som nu är godtagbart för er, det ni läste upp för en kort stund sedan, i mångt och mycket liknar det som de nämnda kritikerna av stabilitetspakten sade för två år sedan? Två exempel: min grupp har alltid argumenterat för att man i högre grad skall uppmärksamma den offentliga skulden och i något lägre grad det årliga budgetunderskottet. Vi har alltid sagt att det finns situationer då en medlemsstat inte bör straffas för att den överskrider treprocentsgränsen, t.ex. i fall då det råder dålig tillväxt under en längre tid. Slutligen välkomnar jag det faktum att rådet och kommissionen nu verkar vara beredda att vara mer flexibla i sin tolkning av stabilitetspakten. Herr Zalm! Jag vill be er att visa samma grad av ärlighet och flexibilitet och avhålla er från att säga att ni kommer att förtydliga och förbättra stadgan. Jag skulle i stället föredra att ni sade att ni, när allt kommer omkring, tar den konstruktiva kritiken från kammarens gröna och röda ledamöter på allvar, och att ni därför moderniserar pakten. Herr Zalm! Det kommer en tid för alla när de måste erkänna att de hade fel. Nu är det dags för er att göra det. 
Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Trots att en rad medlemsstater nu öppet överträder stabilitetspaktens bestämmelser, och därigenom tjänar monopolens kortsiktiga ekonomiska intressen, vill Europeiska unionen behålla den, och betonar t.o.m. behovet av att den tillämpas på ett ännu strängare sätt för att öka trycket på att man vidtar åtgärder som går emot gräsrötterna.
De föreslagna ändringarna, tillsammans med det treprocentiga underskottet och det 60 procentiga kriteriet för offentliga skulder, gör stabilitetspakten ännu mer reaktionär, då dess mål är att snabbare genomföra den gräsrotsfientliga Lissabonstrategin i och med att man främjar en samordnad skattehöjning för arbetstagarna för att skapa ekonomiska överskott. Man ställer de nationella budgetarna under hårdare kontroll för att stärka de europeiska monopolens konkurrenskraft genom att minska beskattningen och ge storföretagen nya privilegier. Man lägger särskild vikt vid offentliga skulder; i syfte att övertala dem som styr pensionssystemen att göra omedelbara ändringar kommersialiserar man omvårdnaden ytterligare. Man minskar de sociala utgifterna och främjar snabbare kapitalistiska omstruktureringar i syfte att minska arbetskraftskostnaderna och öka storföretagens vinster.
Den föreslagna översynen bekräftar att det enda sättet att bekämpa stabilitetspakten och Europeiska unionens gräsrotsfientliga politik i allmänhet är att utöva olydnad och ohörsamhet från arbetstagarnas sida och genom att intensifiera arbetarklassens kamp. 
Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! I moderna ekonomier fungerar budgetbalansen som en automatisk stabilisator av den reala ekonomin. Stabilitet i den reala ekonomin och därmed sysselsättningen förutsätter därför instabilitet i budgetbalansen. Stabilitetspakten var därför i grunden feltänkt. Genom att lägga tonvikten vid stabilitet inom de offentliga finanserna bidrog den till instabilitet i sysselsättningen.
Kommissionens reformplan är därför ett steg i rätt riktning, men den inger oro. Detta steg tas därför att stora och mäktiga länder inte klarade de krav som ställdes i stabilitetspakten. Intellektuella argument och politisk vilja att stabilisera sysselsättningen räckte inte. Det bådar inte gott för det fortsatta samarbetet inom EU att makt är viktigare än intellektuella argument. Därför var det riktigt, och viktigt, att kräva att också stora länder följer gällande regler även när dessa ter sig mindre lämpliga.
Problemen minskar nu för länder med höga strukturella budgetunderskott som Frankrike och Tyskland, men ökar för länder med hög offentlig skuldsättning som Italien, Grekland och Belgien. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Stabilitets- och tillväxtpakten är en succé. Tolv länder tillhör euroområdet, och i pakten anges bestämmelserna för medlemskap i det. Pakten ligger som grund för den allmänna diskussionen om kopplingen mellan budgetdisciplin, inflation, prisstabilitet, tillväxt och sysselsättning, för diskussionen om strukturella problem i Europa och för diskussionen om kommissionens roll när det gäller medlemsstaternas ekonomiska politik.
Pakten får inte användas som en ursäkt för personliga misslyckanden och försummelser; den är ett mandat för åtgärder av medlemsstaterna och kommissionen. EG-domstolen har stärkt kommissionens ställning och, genom att man gjort det, även paktens ställning. Genom att man har angett prisstabilitet som ett mål i den nya konstitutionen har detta stärkt pakten och Europeiska centralbanken.
Vi kommer inte att ändra grundbestämmelserna, vilket är exakt vad de som tror att flexibilitet innebär uppmjukning gör. De som, i likhet med Hans Eichel, vill tysta ned Bundesbank har inte lyckats förstå den roll som spelas av en oberoende centralbank och öppenhetens betydelse för förtroende, pålitlighet och trovärdighet. Jag stöder rådets ståndpunkt och ECB:s ordförande, Claude Trichet, när det gäller de kommentarer han har fällt. Vi behöver tydliga bestämmelser som gäller för alla och ett framgångsrikt genomförande. Vi har inga problem med pakten; det vi har är ett genomförandeunderskott. 
Detta är skälet till varför jag också är för en diskussion om de sätt på vilka vi kan öka den totala skuldsättningens betydelse, anta kriterier för ackumulering av välbehövliga budgetöverskott under goda ekonomiska tider, införliva konsekvenserna av demografiska förändringar och föra en offentlig diskussion om skillnaden mellan strukturella skulder och investeringsskulder.
Vi behöver också en diskussion om kommissionens befogenheter att genomföra pakten. Alla som skuldsätter sig för skuldernas sak säljer av framtiden. Vi vill att den europeiska allmänheten skall ha förtroende för de bestämmelser vi antar, och vi vill att allmänheten skall vara säker på att alla i Europa är lika inför lagen och att man får en rättvis behandling. 
Van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också gratulera Joaquín Almunia, som har gjort ett tappert försök att andas nytt liv i den strandade stabilitets- och tillväxtpakten. Jag vill också gratulera, och tacka, Ekofinrådets ordförande Gerrit Zalm till att han faktiskt inte dröjt kvar i det förgångna, och i likhet med Joost Lagendijk vill jag inte heller vara den som skall lösa gamla frågor. Vad jag hoppas är emellertid att han inte bara handlar utifrån ett egenintresse och på grundval av taktiska överväganden, utan att – när det gäller innehållet – han nu också är övertygad om att det ekonomiskt sett är viktigt att lägga mer betoning på paktens tillväxtdel. Jag vill också påpeka att min grupp verkligen uppskattar att ni har visat att ni vill fortsätta diskussionen med vårt utskott för ekonomi och valutafrågor. Jag anser att det är viktigt för oss i Europaparlamentet att delta även i detta sammanhang.
När det gäller innehållet är det tydligt att min grupp är positiv till den riktning som kommissionen tar genom sitt dokument. Vi har alltid uppmanat till en bättre balans mellan tillväxt- och stabilitetsmålen. Vi vill se ett stopp för konflikten mellan, å ena sidan, ambitiösa mål inom Lissabonstrategin och, å andra sidan, budgetnormer som har satts för lågt under en längre lågkonjunktur för att man skall kunna investera i förnyad ekonomisk tillväxt. Det är absurt, som t.ex. i Portugal, att utgifterna för forskning, utveckling och utbildning skärs ned i stället för att höjas, och att Grekland straffas – ytterligare ett land som överskridit sin budget – i samband med dessa fantastiska olympiska spel som vi alla njöt så mycket av. Jag kan även ge exempel från mitt hemland på diskussionen med lokala myndigheter om det sätt på vilket de tillåts att finansiera investeringar genom att ta reserverna i anspråk. Detta skulle vara positivt för tillväxten om det inte vore för det faktum att de skulle drabbas av ett investeringsförbud om budgetunderskottet överskred 3 procent, vilket är absurt på detta stadium. Min grupp stöder därför en tillväxtpakt som är mer precist formulerad. Jag skulle vilja föra fram två delar på detta stadium.
För det första vill jag gärna höra era åsikter om den gyllene regeln. Som ni vet förespråkar man i Förenade kungariket – av alla platser, ett land utanför euroområdet – mycket kraftfullt att det skall göras en åtskillnad mellan löpande användning av budgetmedel och användning av budgetmedel för investeringar. Er invändning har alltid varit att man inte kan sätta någon klar gräns i detta sammanhang. Min vädjan skulle inte vara att vi även överlämnar detta ärende till de enskilda finansministrarna, utan i stället att vi faktiskt utröner om vi inte kan komma fram till gemensamma standarder genom Lissabonmålen, de allmänna ekonomiska riktlinjerna och förhoppningsvis också snart genom åsikterna i Wim Koks högnivågrupp. Mitt argument är att vi sedan kan omvandla dessa många fina åtaganden i samband med Europeiska rådet i Lissabon och följande toppmöten till verkliga investerings- och tillväxtplaner.
För det andra föreslår jag att detta genomförs genom fleråriga planer i vilka man tar hänsyn till tidsfristen 2010 eller senare. Vad anser ni om idén att skriva av denna tillväxt och dessa tillväxtinvesteringar över flera år, så att de inte tas med i den treprocentiga standarden på årlig basis?
Jag vill höra från er om ni är beredd att diskutera detta i Ekofinrådet, och jag hoppas att vi, om vi gör detta, återigen kan få pakten att stå på sina två ben, som den behöver, dvs. stabilitet och tillväxt. 
Letta, Enrico (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr minister, mina damer och herrar! Bland Prodikommissionens slutliga initiativ är den föreslagna reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten ett av de viktigaste i en tid av osäkerhet i Europeiska unionens ekonomi.
De beslut som har fattats under de senaste åren har säkrat stabiliteten och hållit inflationen i schack, men tillväxten har förblivit låg och det finns inga tvingande bestämmelser för genomförande av Lissabonmålen. Tillväxten i Europa måste återigen öka i kvalitativa termer till minst 3 procent. Reformeringen av pakten kan vara ett av de medel som hjälper oss ur den ekonomiska avmattningen. Kommissionens förslag, som har lagts fram i kammaren av Joaquín Almunia, är en bra utgångspunkt, men måste förbättras. Medlemsstaterna måste utveckla denna debatt till en verkligt djupgående diskussion, i likhet med den som ägde rum i samband med Maastrichtfördraget. 
Diskussionen bör struktureras omkring tre huvudpunkter. Den framtida pakten bör först och främst ”lissaboniseras”, vilket ger större tyngd till alla de kriterier som kopplas samman med strukturella reformer, innovation och investeringar i forskning och utveckling. Förslagen rörande den gyllene regeln bör användas återigen, men med begränsningen att investeringar utöver de tre procenten bör genomföras och förvaltas på gemenskapsnivå, och de bör inte urarta till en marknad bara för de olika ländernas intressen, som Wolf Klinz just har sagt. För det andra, när det gäller skulder, måste trenden vara det avgörande kriteriet, inte beloppet. För det tredje behövs ett klargörande när det gäller den trovärdighet som kommissionen vill att pakten skall ha, eftersom pakten hamnade i en allvarlig kris genom Ekofinrådets beslut i november och genom konstitutionens slutliga text om maktbalansen mellan Ekofinrådet och kommissionen, i vilken man gynnar de nationella regeringarna mer än vad som gjordes i konventets text. 
Avslutningsvis måste jag påpeka att hela frågan förmodligen blir akademisk om man inte hittar någon lösning på det politiska problemet med paktens trovärdighet och på medlemsstaternas vilja att följa paktens bestämmelser. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De förändringar i stabilitetspakten som förespråkas av Europeiska kommissionen påverkar inte paktens nyliberala filosofi. Låt oss inse att kommissionen tjänar de särskilda kraven från de franska och tyska regeringarna, och man kommer att lägga en särskild börda på länder som t.ex. Grekland med en stor offentlig skuldsättning, en skuldsättning som kommer att öka som ett resultat av de oerhört dyra olympiska spelen och höga försvarsutgifter. Dessa förändringar av pakten behandlar inte de viktiga problemen med låg tillväxt, hög arbetslöshet eller enorma sociala och regionala skillnader, problem som har försämrat utvecklingen i Europeiska unionen under de senaste åren.
Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, på andra sidan spektrumet när det gäller kritik mot europeiska bankmän som uttrycker sin helt och hållet nyliberala doktrin, kräver en genomgripande reformering av stabilitetspakten. Vi kräver en europeisk pakt för sysselsättning, tillväxt och social sammanhållning, genom vilken man inför sociala kriterier med kvantifierbara och verifierbara indikationer och bestämmelser om straff och påföljder för de länder som överträder dem, t.ex. länder som inte gör något för att få ned en hög arbetslöshet. 
Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det har nästan gått två år sedan ordförande Romano Prodi beskrev stabilitets- och tillväxtpakten som dum. Under dessa två år har debatten fortsatt att rasa och kulminerade i och med kommissionens förslag som diskuterades under det senaste mötet som Ekofinrådet höll i Scheveningen.
Jag anser att kommissionens förslag erbjuder en grund för fortsatt utformning av diskussionen om stabilitets- och tillväxtpakten, och genomförandet av pakten fortsätter att gynnas av ett tydligt och öppet beslutsfattande. Det finns fortfarande ett behov av otvetydiga sanktioner. Den rådande diskussionen bör inte vara till skada för paktens genomförande eller förtroendet för euron.
Vid den tidpunkten sade man i debatten att man borde ta större hänsyn till den ekonomiska utvecklingen, och sålunda se till att överskott som skapats under goda år kan användas under sämre tider. Jag vill höra från Gerrit Zalm om man tagit till sig detta förslag och om detta mycket väl kan visa sig vara nyckeln till en godtagbar ny pakt.
Jag vill också fråga om rådet kan ge fler upplysningar om de uppgifter och det ansvar som Ekofinrådets näste ordförande, Jean-Claude Juncker, kommer att få. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! För två eller tre år sedan talade er företrädare, landsman och partikollega Pedro Solbes i denna kammare och svarade på Romano Prodis kommentarer, vilka redan har citerats ett antal gånger i dag. Pakten är tillräckligt flexibel och behöver inte ändras. Frågan vi därför måste ställa oss är varför, efter två år, det finns ett plötsligt krav på förändringar – ett krav som verkar annorlunda, men som kommer från samma familj av partier.
Som jag ser på saken är det er förtjänst att ni försöker er på en sista räddningsinsats för pakten, eftersom det helt enkelt blivit uppenbart att finansministrarna, i synnerhet de tyska och franska finansministrarna, kan skapa EU-lagstiftning men inte följa den. Jag kommer ihåg hur finansminister Gerrit Zalm talade i vårt utskott och, bl.a., uppmanade till lika behandling av alla. Jag vill betona detta: alla måste behandlas lika och lagen gäller alla. Jag välkomnar också det faktum att ni inte vill ändra fördragen, och att man inte kommer att ändra på siffrorna 3 procent och 60 procent.
Ni talade om flexibilitet, och visst finns det goda ekonomiska skäl för flexibilitet. Jag vill emellertid mycket tydligt påpeka att man måste specificera dessa skäl. I detta fall verkar det ge tillstånd för vem som helst med några nationella underligheter att uppmana till att man skall ta hänsyn till dem, och kommissionen serverar dem vad de vill ha på en bricka. Kommissionen måste bättra sig i detta avseende och diskutera de relevanta detaljerna.
Det som jag finner särskilt beklagansvärt är att inte ens kommissionen tar itu med problemen i samband med pakten, och ni måste ha ett bättre förfarande för att hantera dem. Om ni säger till regeringarna att de måste göra besparingar och minska skulderna när det råder bättre tider tror jag inte att de plötsligt kommer att göra det bara för att kommissionen uppmanar dem att göra det, utan för att de vill infria sina vallöften när inkomstläget tillåter det. Det är alltså här kommissionens roll måste stärkas gentemot rådet. Ledamöterna från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i denna kammare stöder er, och jag hoppas att åtminstone vissa av finansministrarna också gör det.
Låt mig avsluta med en sista kommentar: stabilitets- och tillväxtpakten bör inte redan få skulden för Lissabonstrategins förmodade misslyckande, som är de nationella regeringarnas fel. Detta skulle vara liktydigt med mytskapande, som inte bör tillåtas under några som helst omständigheter.
Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Mina varmaste gratulationer. De som inte behandlar stabilitets- och tillväxtpakten som en fetisch har väntat länge på detta tillfälle. Ett tabu har överskridits. Vi kan tala om stabilitets- och tillväxtpakten, och vi kan till och med tala om att reformera den. Herr kommissionär! Jag vill verkligen gratulera er: finans- och ekonomiministrarna har nämligen sagt att de betraktar ert meddelande som en bra grund att arbeta vidare ifrån. Jag tycker därför att det verkar som om vi har tagit ett stort steg framåt. Visserligen har ni fått hjälp av situationen i Frankrike och i Tyskland, liksom av EG-domstolens utslag, men steget har tagits så låt oss använda det väl, på samma sätt som det utrymme som har öppnats för oss.
Vi bör ta detta tillfälle i akt, i första hand för att återställa saker och ting, och jag kan därför inte instämma i Alexander Radwans bedömning. Det här är inte en fråga om att ta reda på om vi har misslyckats med Lissabonmålen eller om pakten måste räddas. Det handlar om hur vi tillämpar pakten så att Lissabonstrategin kan bli en framgång, och då slår det mig att vi bör och kan anstränga oss mer för att hålla reda på utgifterna. Jag syftar då på utgifterna som bidrar till att genomföra hela Lissabonstrategin. Jag tänker inte på konkurrenskraften som A och O för Lissabonstrategin. Lissabonstrategin kommer att bli framgångsrik om den bygger på en strategi som syftar till full sysselsättning och en hållbar utveckling på grundval av forskning och kunskaper.
Herr kommissionär! Jag kommer nu till en punkt som ni tog upp i ert meddelande, en punkt som förefaller lättviktig och som behöver bearbetas mer, nämligen kopplingen mellan samordning och stabilitets- och tillväxtpakten. Ni vet bättre än jag att den här samordningen hittills bara varit rent akademisk. Det som behövs för att den skall bli en grundregel och för att politikens kvalitet skall kunna definieras fungerar inte. Resultatet är att allt vi har är en stabilitets- och tillväxtpakt som likt en balansräkning gör det möjligt för oss att se hur saker och ting har hänt, utan att vi kan fastställa hur dynamisk den är eller vilka gemensamma val man har gjort.
Jag kommer nu till min sista punkt, som är den enda som berör kammaren: frågan om en demokratisk debatt om era förslag samt om genomförandet och samordningen av stabilitetspakten. Här finns det mycket att göra. Vid ett tillfälle hänvisar ni i meddelandet till kammaren, men det verkar nästan vara en formalitet, och debatten i slutet av dagen tycks huvudsakligen vara reserverad för en mycket utvald och definitivt mycket sluten klubb som består av eurogruppen och som talar genom Ekofinrådet. Denna mur måste raseras. Debatten måste föras utanför detta inhägnade område, annars kommer politiken på det ekonomiska området, vilken i slutändan är en fråga för samhällenas gemensamma val för folkens bästa, inte att bedrivas på den offentliga arenan. Om kammaren och det utskott jag är ordförande för kan bidra till detta anser jag att vi har utfört ett bra arbete tillsammans. Jag önskar er lycka till!
Riis-Jørgensen (ALDE ).
   – Herr talman! Jag kan inte gratulera kommissionären, men jag har tre frågor.
Herr kommissionär! Varför har ni så bråttom att hitta på nya regler? Varför rättar ni er inte efter er företrädare Pedro Solbes, som ansåg att stabilitets- och tillväxtpakten var alldeles utmärkt? Jag tror att vi måste vänta tills den nya kommissionen har tillträtt. Det är kommissionen som skall sköta och se över de här reglerna. Nu är också Gerrit Zalm tillbaka som företrädare för Nederländerna, så vi kanske återigen får höra hans normalt hårda ståndpunkt i frågan, vilken jag naturligtvis är mycket glad åt. Låt oss därför vänta lite.
Varför används inte tiden till att diskutera kommissionens roll i stabilitets- och tillväxtpakten? Frågan om huruvida en varning kan utfärdas utan att finansministrarna behöver godkänna det, liksom frågan om att de länder som agerar i strid med stabilitets- och tillväxtpakten har lyckats få rösträtt i rådet? 
Jag skulle också vilja fråga ordföranden för Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, som tyvärr lämnat sin plats, varför ingen tar tag i Gerhard Schröder och säger åt honom att han måste följa reglerna? En flexibel stabilitets- och tillväxtpakt kommer naturligtvis inte att hjälpa honom.
Schröder har problem med att följa stabilitets- och tillväxtpakten, och flexibla regler kommer inte att hjälpa honom, så se nu till att han förmås följa reglerna. Tyskland behöver stora strukturreformer. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Kommissionen har äntligen erkänt att de olika ländernas varierande ekonomiska och sociala verkligheter innebär att man måste ifrågasätta det rationella i att använda sig av utnämningskriterier när stabilitets- och tillväxtpakten tillämpas.
Detta rättfärdigar, om än lite sent, den kritik vi framfört redan från början. Vi har kritiserat treprocentsgränsen för det offentliga budgetunderskottet och varnat för de sociala och ekonomiska effekter detta kan få. Vi kan emellertid bara beklaga att dessa förslag kommit i dagen först efter flera års motsträvighet från fransk och tysk sida, och de är verkligen något mer än bara en kosmetisk övning för att Frankrike och Tyskland skall ta sig ur knipan.
Vi vet att stabilitets- och tillväxtpakten har använts för att rättfärdiga att man dragit tillbaka offentliga investeringar, särskilt på det sociala området där staten är ansvarig, och därmed uppmuntrat ytterligare privatisering. Vi vet att konsekvenserna av en dämpad takt, stagnation och i vissa länder, exempelvis Portugal, ekonomisk tillbakagång gör att arbetslösheten och den sociala utslagningen ökar. Vi anser därför att vi snarast behöver upphäva stabilitets- och tillväxtpakten och inleda en genomgripande granskning av EU:s ekonomiska och monetära riktlinjer. För att bevara den ekonomiska och sociala utvecklingen bör den ersättas av en pakt som verkligen bidrar till att skapa arbetstillfällen och främja sociala framsteg, en pakt som prioriterar ekonomisk och social sammanhållning, arbetstillfällen och social integration. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är väl medveten om att jag företräder en nation som inte är med i Europeiska monetära unionen och ett parti som motsätter sig framtida medlemskap i EMU. Jag tänker inte be om ursäkt för det, eftersom jag anser att den brittiska ekonomin klarar sig bättre utanför euroområdet, vilket bekräftas av att vi har betydligt högre tillväxttakt än genomsnittslandet i euroområdet. Som min partiledare, Michael Howard, framhöll i ett tal nyligen i Berlin anser vi att olika kombinationer av medlemsstater bör ha möjlighet att dela sitt ansvar på olika områden som de själva har valt. Vi önskar således våra kolleger i euroområdet lycka till.
Jag instämmer helt i principen att regeringar bör undvika alltför stora budgetunderskott, särskilt när en ekonomi växer snabbt och arbetslösheten är låg. Det borde ha varit enkelt för oss att hålla våra utgifter inom de gränser som krävs av Europeiska unionens medlemsländer, eftersom vi alla – inte bara EMU-medlemmar – förutsätts foga oss efter dessa riktlinjer. När Storbritannien överskred taket på tre procents budgetunderskott slapp landet kommissionens kritik tack vare att det inte tillhör euroområdet.
Befolkningen i andra europeiska nationer var inte lika lyckligt lottade: holländarna och portugiserna har varit tvungna att hålla tillbaka sina offentliga utgifter i en kraftansträngning att rätta sig efter pakten i en tid när de har drabbats av lågkonjunktur. Men i stället för att gratuleras fick de ett slag i ansiktet av Frankrikes och Tysklands regeringar, som använde sina muskler till att tänja på reglerna och undkomma de böter som, om de hade dömts ut, kanske skulle ha gett dessa länder en drivfjäder att bli de lagspelare som de ibland uppmanar oss att vara. Det är svårt att överdriva den skada detta har orsakat. Euron är ett ambitiöst projekt. Alla sådana projekt kräver tillskott av en väldig mängd politiskt kapital. Starka valutor kräver trovärdiga ledarskap, vilket saknas i det här fallet. Ända sedan euron infördes är själva upphovsmännen till reglerna de som är minst beredda att foga sig efter dem.
De nya riktlinjer som tillkännagavs i förra veckan svarar skenbart mot behovet av tydliga och effektiva regler. I själva verket är de en kapitulation för politisk makt. Många har antytt att eurons eventuella framgång i långa loppet kommer att mätas av om Storbritannien, Sverige och Danmark beslutar sig för att gå med. Jag tänker inte sia om framtiden, men jag måste säga att de senaste åtgärderna från valutans väktare inte har gjort någonting för att uppmuntra dem av oss som är försiktiga och tveksamma när det gäller att gå med. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! En gemenskap med en gemensam framtid, som vårt EU, kan inte fungera om man inte följer frivilligt accepterade regler.
Detta var det centrala i EG-domstolens budskap i fråga om stabilitets- och tillväxtpakten. Genom domstolens utslag bekräftades att medlemsstaterna har oinskränkt makt till sitt förfogande och att de inte är skyldiga att följa kommissionen. Domstolen stödde också tjänstvilligt kommissionens enväldiga initiativrätt. Kommissionen tog nyligen ett initiativ som syftade till att ändra befintliga regler. Vi måste välkomna denna politiska handling från Romano Prodis kommission och tacka kommissionär Joaquín Almunia.
Socialisterna förespråkar en politik som innebär stabilitet och inflationsbekämpning, och ändå leder stabilitet utan tillväxt till att framtida utgifter offras och till en åtstramningspolitik som gör att de fattigaste grupperna bland allmänheten blir de första som drabbas. Även om paktens två pelare, de berömda 3 och 60 procenten, inte bygger på ren vetenskap får inte målen ändras. Den individuella situationen i var och en av de tjugofem medlemsstaterna varierar påtagligt. Det är självklart att en stat med en skuld på ca 60 procent av sin BNP har större manöverutrymme än en stat som kämpar med en offentlig skuld på över 100 procent.
Socialisterna skulle vilja ge medlemsstaterna en flexibilitetsmarginal i händelse av en ekonomisk nedgång, så att de kan fortsätta en strukturpolitik för pånyttfödelse, även om det innebär – och på den punkten är jag överens med Alexander Radwan – att en strängare budgetdisciplin måste införas i tider av stark tillväxt.
Vi måste framför allt bedöma kvaliteten på de offentliga utgifterna. Vi måste välja mellan konsumtionsutgifter och utgifter för framtiden. Upplåningen måste begränsas till enbart produktiva investeringar. Detta bygger på antagandet om ett bättre ekonomiskt styrelseskick på EU-nivå och en mer noggrann samordning av den ekonomiska politiken. Även om man måste vara positiv till att eurogruppen har en permanent ordförande i Jean-Claude Juncker kvarstår ändå faktum att en ordförande endast leder sammanträdena; han fattar inga beslut. För att stabilitetspakten också skall bli en tillväxtpakt måste tvångsåtgärder genomföras när det gäller nationell budgetpraxis.
ECB har reagerat negativt på kommissionens förslag. Jag är tacksam mot Gerrit Zalm för hans något frostiga svar på vad Europeiska centralbanken har sagt. ECB:s oberoende är och förblir hugget i sten genom fördraget. Ansvaret för den monetära politiken vilar helt på Centralbanken, men ansvaret för den ekonomiska politiken är helt och hållet medlemsstaternas. EU:s ekonomiska politik måste samordnas genom politisk makt, inte emot ECB utan oberoende av en världsbild som enbart är begränsad till monetära beslut. 
Maaten (ALDE ).
   – Herr talman! EG-domstolens utslag den 13 juli var en positiv utveckling i kampen om stabilitets- och tillväxtpakten. Det var en tydlig signal från ett oberoende organ som beslutade till förmån för Europeiska kommissionen när det gäller dess syn på att medlemsstaterna strukturellt överskrider taket på tre procent. 
Nu lägger emellertid samma kommission, även om den har en ny ordförande, fram ett förslag till reform av stabilitets- och tillväxtpakten, vars tvetydighet särskilt kommer att välkomnas av revisorerna för de regeringar som inte följer reglerna.
Kommissionen har en mer intelligent tillämpning av pakten i åtanke, men jag undrar vilken definition av intelligens man använder sig av, för sedan när är det intelligent att premiera överträdelser? Låt oss inte göra det hela mer komplicerat än det redan är. Paktens styrka ligger i dess enkelhet. Två stora medlemsstater eftersträvar nu en lösning på sin ekonomiska situation i svåra tider, på bekostnad av pakten, och är bara alltför nöjda med att föregripa framtiden.
Hur kan vi emellertid vara säkra på att dessa medlemsstater, Frankrike och Tyskland, kommer att fortsätta att hålla överenskommelserna i ett nytt system och framför allt, som Wolf Klinz nämnde tidigare, vara säkra på att de kommer att genomföra nödvändiga ekonomiska reformer? Jag instämmer fullständigt med Ekofinrådets ordförande i att en översyn av pakten givetvis bör vara till någon nytta. Jag var tidigare en entusiastisk försvarare av att kommissionen skulle ha en mycket stark roll när det gäller att förstärka pakten, men den nya kommissionären kommer att få anstränga sig för att övertyga mig om att pakten är i goda händer hos honom. Det är lika bra som att rådet under det nederländska ordförandeskapet åtminstone har visat sitt ansvar. 
Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman, finansminister Zalm, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den franska kontingenten i vår grupp anser att stabilitets- och tillväxtpakten är en av pelarna i den ekonomiska politiken och valutan. Vi vill att den skall genomföras i praktiken så att vi kan ha fortsatt kontroll över de offentliga utgifterna, bekämpa stora underskott och garantera en sund förvaltning av medlemsstaternas offentliga finanser. Det är just därför vi stöder kommissionens förslag, och det är därför vi är glada för den positiva reaktionen från ministerrådet.
I kommissionens förslag har man tagit med sådant man lärt sig av erfarenhet, och det består helt enkelt i att reglerna i pakten skall kunna upprätthållas helt och hållet och på ett intelligent sätt, utan att de två huvudkriterierna ändras: procentsatsen för underskott och procentsatsen för skulder. Meddelandet från den 3 september bygger på principer vi instämmer i: göra det möjligt för kommissionen att utfärda tidiga varningar, betona skuldnivån, upprätta budgetöverskott i tider av ekonomisk tillväxt för att ge manöverutrymme i tider av ekonomisk nedgång – ekorrstrategin alltså – vara lyhörd för exceptionella omständigheter – ett koncept som ministerrådet noggrant borde införliva – och slutligen samordna huvudmålsättningarna i den ekonomiska politiken med de beslut som fattas i de nationella parlamenten. I förslaget fästs därför större betydelse vid den ekonomiska utvecklingen, och man gör stora ansträngningar för att undvika de risker som en dogmatisk hållning kan leda till för näringslivet och arbetstillfällena. Att exempelvis Frankrike i stor omfattning kan bidra till tillväxten i Europa i år beror uppenbarligen på att pakten inte tillämpats som en yxa i Frankrike.
Vi välkomnar också utnämnandet av en permanent ordförande för eurogruppen i form av Jean-Claude Juncker, vilket är ett steg i rätt riktning. I framtiden kommer budgetpolitiken att i större utsträckning bidra till tillväxten, och den kommer därför att spela en avgörande roll när det gäller att uppnå Lissabonmålen, vilka är avgörande för framtidsutsikterna för konkurrenskraft och välstånd i EU. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill uttala mitt stöd för kommissionens meddelande med titeln [Att stärka ett ekonomiskt styrelseskick och klargöra införandet av stabilitets- och tillväxtpakten].
Det är viktigt att återvända till ett ekonomiskt styrelseskick eftersom det vi nu ser härrör från Maastrichtfördraget, då man beslutade om den ekonomiska och monetära unionen: den monetära unionen fastställdes och genomfördes, men inte den ekonomiska unionen i samma utsträckning. Och stabilitetspakten som nu har funnits i tio år utformades utifrån en viss misstänksamhet gentemot vissa länder som inte verkade kapabla att klara examen.
Europeiska unionens förmåga att skapa visar att de som gick upp i examen nu är de dygdigaste och att de som krävde dygd underligt nog är de som syndat mest. Det ger oss därför hopp när det gäller den europeiska integrationen.
Sedan dess har vi infört euron, beslutat om Lissabonstrategin och utarbetat en konstitution – jag vill påpeka att alla regeringsföreträdare vände sig till konventets arbetsgrupp för att opponera sig mot att ett ekonomiskt styrelseskick skulle införas.
Vi är därför skyldiga att se över och uppdatera stabilitets- och tillväxtpakten eftersom den inte fungerar inom många områden – särskilt när det gäller tillväxt – och eftersom vi varit tvungna att vända oss till EG-domstolen för att få vissa stater att tillämpa den. 
Jag tror att det är detta som rättfärdigar både kommissionens åtgärder – som vi absolut stöder – och den positiva reaktionen från rådet, för precis som Europeiska centralbanken måste vara monetarist måste rådet arbeta med att få ekonomin att fungera. 
Hoppenstedt (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Att stärka det ekonomiska styrelseskicket och klargöra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten är viktiga frågor, inte bara för att på nytt fästa uppmärksamheten på paktens underliggande etiska grundsyn och stärka grunden som gör den monetära unionen stabil. Det handlar också om att undvika att underminera det förtroende som allmänheten visade oss 1997 under diskussionerna om att införa euron, en diskussion som ägde rum både här i kammaren och på andra håll. Stabilitets- och tillväxtpakten är ett krav för att uppnå rättvisa och hållbarhet. Den måste därför finnas även i fortsättningen, och paktens inriktning och tillämpning måste bevaras och stärkas i enlighet med andan i Maastrichtfördraget och fördraget om den europeiska konstitutionen.
Stabilitetspakten illustrerar den enkla ekonomiska och fundamentala sanningen att dagens skulder alltid till slut blir morgondagens skatter, och de skall betalas av kommande generationer. Pakten innebär därför helt riktigt att det krävs ett stopp för statens skuldsättning och en balanserad budget genom hela den ekonomiska cykeln. Enligt paktens regler kan tillfälliga underskott tolereras under ekonomiska uppsving, vilket redan nämnts, men under nästa ekonomiska uppsving måste dessa nya skulder betalas.
Mot den bakgrunden ställs i kommissionens meddelande med rätta frågan om långsiktig överlevnad, och man kräver bättre koppling mellan de grundläggande egenskaperna i den ekonomiska politiken och stabilitets- och tillväxtpakten. Man bör emellertid förhålla sig kritisk till en fråga som får stort utrymme i meddelandet, nämligen den om att ytterligare betona kommissionens rekommendationer om ekonomisk utveckling. Kommissionens meddelande innehåller totalt fem huvudförslag, men i brist på tid kan jag bara utvärdera ett av dem, den förbättrade samordningen och genomförandet av budgetpolitiken. Den närmare kopplingen mellan kommissionens rekommendationer om de grundläggande dragen i den ekonomiska politiken och stabilitets- och tillväxtpakten bör välkomnas, och den har inneburit att kommissionen har kunnat främja konkurrensen bland system inom EU-25 och i stor utsträckning kunnat bidra till att man kommer närmare Lissabonmålen. 
Vi bör därför oreserverat stödja dessa förnyade förslag till ökad insyn och ansvarighet i medlemsstaternas budgetpolitik, och det bör framför allt vara av intresse för medlemmarna i den monetära unionen att stödja stabilitets- och tillväxtpaktens trovärdighet med hjälp av öppna uppgifter. 
Bullmann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Huvuduppgiften för Europeiska unionens finanspolitik måste vara att tillhandahålla en sund bas för ekonomin. Den måste vara stabil och förutsebar, men den får aldrig bli ideologisk.
Jag är ganska förvånad att höra här i kammaren att förtroendet för euron har rubbats. Var har ni funnit ens ett enda ekonomiskt bevis som stöd för ett sådant påstående? Sanningen är den fullständigt motsatta: de företag jag har kontakt med är mer oroliga för eurons styrka i jämförelse med den amerikanska dollarn och för att vi upplever en låg ekonomisk tillväxt. De människor jag har kontakt med oroas av den höga arbetslösheten i Europeiska unionen.
Jag är säker på att Joaquín Almunia får tillfälle att diskutera förtroendet för euron och den internationella synen på euron i sitt svar, och vi kan i vilket fall som helst fortsätta diskussionen här i kammaren. Herr Poettering! Det var med stort intresse jag upptäckte vilken bred diskussion ni för i frågan inom er grupp. Det är en fascinerande diskussion, och det gäller uppenbarligen också inom Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Vi föreslår följande: Lås oss vara förnuftiga och undvika ideologi, och låt oss också stödja kommissionens idéer, eftersom de kan göra pakten mer effektiv och omvandla ett stabilitetsförfarande till en stabilitets- och tillväxtpakt. Det är hög tid att vi tar oss an den uppgiften. 
Brunetta (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Almunia, mina damer och herrar! Vi säger varje dag i våra debatter att för att EU skall bli konkurrenskraftigt i världsekonomin krävs större ekonomisk tillväxt, mer konkret och materialbaserad infrastruktur och mera reformer. Varje dag säger vi att vi måste genomföra Lissabonstrategin, men alla kan se hur det har gått.
Stabilitets- och tillväxtpakten kan i sin nuvarande utformning inte heller erbjuda någon lösning för tillväxten, infrastrukturklyftan eller kravet på reformer. Den är bara en dålig ersättning för en gemensam politik för ekonomi och tillväxt som inte existerar. Det var de starka länderna som ville ha den eftersom de inte litade på de svaga, men i slutändan var de starka länderna först med att inte följa den.
Det finns därför sådant som inte fungerar, och vi måste vara ärliga och tillstå det. Som vi alla vet kan de tre strategiska målsättningarna tillväxt, infrastruktur och reformer sammanfattas av dem som inrättar politiken i en formel som inom den ekonomiska teorin kallas för den gyllene regeln, vilket innebär att investeringskostnader mellan generationerna kan finansieras genom budgetunderskott och att det samtidigt krävs att nuvarande utgifter skall finansieras utan att det leder till budgetunderskott. 
Hittills har EU:s byråkrati och regeringar sagt nej till att införa den gyllene regeln, av rädsla för att medlemsstaterna skulle uppträda opportunistiskt. En sådan rädsla är berättigad, men EU kan inte byggas på rädsla. Om den gyllene regeln införs är det, för att förebygga nationell opportunism, viktigt att vi får tydliga EU-målsättningar och tydliga EU-regler, men även en tydlig finansiering med kontroller i förväg när det gäller lämplighet och i efterhand när det gäller resultatet, utan att lämna något utrymme för redovisningstricks eller översittartaktik, vilket tidigare har använts alltför mycket, även av länder som betraktas som tuffingar. Varför inte prova den gyllene regeln? Om den gyllene regeln inte tas med när pakten skall reformeras kommer ECB att ha rätt när man säger att det är bättre att ge upp och lämna pakten som den är, dum och möjlig att kringgå för de starka efter eget gottfinnande, men också oanvändbar eller till och med skadlig, med tanke på att blygsamma tolkande korrigeringar när det gäller flexibiliteten för underskott under medellång tid, som stöds av olika parter, inte är till stor nytta, och det gäller även skuldernas hållbarhet.
Herr Almunia! Jag önskar er allt gott i ert arbete och ber er verkligen vara så tapper som behövs i en sådan svår tid för integrationen i vårt EU. Lyssna inte till horderna av egennyttiga förklädda sirener som för alltid kan minska inte bara trovärdigheten för pakten utan också trovärdigheten för EU som helhet. 
Bersani (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja påpeka för ledamöterna i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater – men självfallet inte för Renato Brunetta som har en helt annan uppfattning i frågan – att stabilitets- och tillväxtpakten inte skall ändras för att bli mindre strikt. Det skulle vara ett misstag. Pakten bör ändras eftersom den har börjat motsäga sig själv. Paktens mekanismer är i balans om den nominella tillväxten i ekonomin blir ca fem procent. Vår potentiella tillväxt i EU ligger konsekvent under den siffran, och därför håller inte pakten. Om vi inte gör något kommer skulderna att öka.
Kommissionens förslag är välgrundade. De kan förbättras och förstärkas i anslutning till Lissabonstrategin och i samband med att den europeiska integrationen skall stärkas, vilket innebär att man undviker risken med att politikområden bryter samman på nationell nivå. Om exempelvis exakta system identifieras för att pakten skall bli fullständigt och automatiskt cyklisk, för att stödja EU:s investeringsprogram eller ge fasta flexibilitetsmarginaler till länder som närmar sig Lissabonreformerna strukturellt, skulle allt detta inte innebära att reglerna blir mindre strikta utan i stället mer effektiva och inriktade på tillväxt och integration.
Avslutningsvis är det rättvist att titta mer noggrant på skulderna, inte på själva beloppet men på skuldernas dynamik. Rent matematiskt sjunker en större skuld snabbare, vid likvärdiga villkor för tillväxt och minskat underskott, och det är därför lämpligt och rättvist att inte bestraffa de samlade misstagen från förr utan i stället slöheten när det gäller att åtgärda dem. 
Talmannen.
   – Rådets ordförande har meddelat oss att han är tvungen att lämna vår debatt.
Vi skall därför göra på följande sätt: Jag skall ge ordet till finansminister Gerrit Zalm i rådet, som skall redogöra för sina intryck av debatten, och vi skall sedan återvända till debatten som kommer att avslutas med kommissionär Joaquín Almunias tal. 
Zalm,
   . – Jag är mycket tacksam för att ni har gett mig tillfälle att säga några ord. Jag ber om ursäkt för att jag gick tidigare, men problemet är att jag inte bara är rådsordförande och Nederländernas finansminister, jag ersätter också premiärministern för tillfället, eftersom han är på sjukhus. Jag har många förpliktelser att fullgöra.
Efter att ha lyssnat till alla anföranden är det tydligt att det finns många olika uppfattningar i parlamentet. Det förvånar mig inte. Kanske kan vi nå något slags samförstånd här. Som rådsordförande måste jag vara väldigt försiktig med att uttrycka mina åsikter, eftersom jag inte har haft tillfälle att kontrollera om alla mina 24 kolleger instämmer i mina svar på vissa av de yttranden som gjorts. Låt mig välja några ämnen.
Allra först det som flera talare har frågat, varför har vi haft problem med pakten? Det grundläggande misstaget i det förflutna har varit att vi inte har använt de goda tiderna till konsolidering. Jag tror att både Hans-Gert Poettering och Wolf Klinz nämnde något om detta. Mina kolleger i Frankrike och Tyskland har också kommit fram till att de inte skulle ha sprängt treprocentsgränsen om de hade haft överskott eller varit i balans innan nedgången startade och att alla dessa problem då aldrig skulle ha uppstått.
Jag menar att det är en viktig insikt. De som nu kritiserar pakten för dess stelhet är förmodligen inte samma personer som förordade en mer långtgående konsolidering när det var goda tider. Kanske tyckte de att de goda tiderna var så trevliga att vi till och med kunde göra av med mer än regeringarna hade planerat. Det är åtminstone min erfarenhet.
Vi måste vara konsekventa under hela konjunkturcykeln. Om vi konsoliderar ordentligt i goda tider kan vi vara mer avslappnade när konjunkturcykeln vänder nedåt. Stabilisering under hela cykeln – det är en av de lärdomar som har dragits.
Jag hoppas, och är övertygad om att även ni gör det, att vi nu befinner oss i början av cykelns uppåtgående del. Om vi använder tiden väl så kommer den oundvikliga nedgången inte åter att ge oss de problem som vi har stött på tidigare. Det behövs ingen ändring av paktens text i det hänseendet.
Som några talare sade är stabilitets- och tillväxtpakten inte en lösning på allting. Vi har även Lissabonprocessen. Jag anser inte att det måste finnas en motsättning mellan stabilitetspakten och Lissabonprocessen. Martin Schulz talade om denna motsättning. Personligen anser jag inte att låga underskott, dvs. att underskotten inte var höga nog, är det verkliga problemet när det gäller bristen på tillväxt i EU. Vi måste se på de nödvändiga reformerna och även fastställa rätt prioriteringar i våra budgetar, så att vi verkligen använder pengarna inom budgetens ram och satsar på de frågor som är viktiga för Lissabonprocessen.
Jag måste påpeka att om vi skulle se mindre allvarligt på underskott så skulle räntebetalningarna gradvis tränga undan andra utgifter, såsom utgifter för forskning och utveckling samt utbildning, som vi alla värnar om. På medellång och lång sikt är högre underskott med säkerhet inte en lösning för något Lissabonmål. De kan till och med stå i konflikt med Lissabonmålen.
Några av er är lite rädda för ett differentierat synsätt, att vi inte skulle behandla alla länder lika och tillämpa tydliga kriterier. Vi diskuterade detta i rådet och konstaterade att det behövs ett regelbaserat system för framtiden.
Några frågor gällde den gyllene regeln. Som sådan är den gyllene regeln ett procykliskt system. Den användes på 1800-talet i många länder. Jag tror inte att den skulle vara bra för ekonomin i dag.
Andra frågor ställdes om Jean-Claude Junckers roll. Han kommer att vara eurogruppens ordförande. Det finns vissa fördelar med att ha en ordförande med ett längre mandat, en ordförande som också blir gruppens ansikte gentemot omvärlden, till exempel i G-7. Om medborgarna ser en ny finansminister komma från eurogruppen var sjätte månad ger det inte ett särskilt starkt intryck. En sådan ordförande kan också organisera och planera för längre tid än bara sex månader.
Jag hoppas att vi under de kommande veckorna och månaderna kan arbeta vidare med denna fråga. Som jag sade är kommissionens förslag en bra utgångspunkt för diskussion. Förslagen kommer sannolikt inte att godtas rakt av, men jag tror inte att kommissionen någonsin räknade med det. Det finns redan en viss grund för samförstånd i det dokument jag har lagt fram för er i dag. Jag hoppas att vi kommer att nå fullt samförstånd om en funktionell pakt som verkligen genomförs. 
García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionär Joaquín Almunia har tolkat Shakespeare på ett briljant sätt. Liksom i Mark Anthonys begravningstal lovprisar han budgetåtstramningarna men säger samtidigt att han fört in de sprängämnen som krävs för att rasera pelarna som stöder denna åtstramning.
Kommissionären förespråkar enkla regler men säger samtidigt att vi måste ta hänsyn till nationella omständigheter i respektive land, vilket innebär att vi kommer att få 25 olika regler.
Det vi sade om stabilitetspakten i går gäller fortfarande i dag. Vi måste absolut bibehålla åtstramningspakten för att bibehålla prisstabiliteten. Vi måste använda oss av budgetåtstramningar för att frigöra resurser till utbildning, forskning och utveckling så att Lissabonprocessen kan bli möjlig, och det är framför allt nödvändigt att bemöta underförstådda, dolda, ej budgeterade skyldigheter som beror på en åldrande befolkning.
Det vi sade i går gäller fortfarande i dag. Och om vi säger något annat beror det helt enkelt på att vi behandlar stabilitetspakten som om vi klarar oss med den. Stabilitetspakten var bra; det dåliga var att den inte efterlevdes.
För det andra, herr kommissionär, är alla de som ingått i stabilitetspakten desamma som i dag applåderar era åtgärder, och alla vi som alltid har varit för stabilitetspakten är de som är emot kommissionens förslag om att göra den mer flexibel, oenhetlig och godtycklig.
För det tredje, herr kommissionär, är regeringarnas applåder inte osjälviska applåder. Stabilitetspakten är inte till för regeringarna; det är en pakt emot regeringarna för att begränsa deras åtgärder så att Centralbankens åtgärder för att upprätthålla prisstabiliteten inte förlorar sin verkan.
Och om det är en pakt emot regeringar och till förmån för medborgare – och i det hänseendet instämmer jag med vad utskottsordföranden har sagt – kommer ni att få min grupps stöd när det gäller att utöka kommissionens makt, emot rådet, och parlamentets makt, som företrädare för medborgarna, för att försvara denna budgetstabilitet. Det kommer att ge medborgarna lägre priser och lägre räntor på lånen, och bidra till att garantera resurser för att även i framtiden ombesörja våra pensionärers behov, men det kommer också att resultera i att vi inte slösar bort dessa resurser genom att betala ränta och betala av skulder.
PPE-DE-gruppen kommer att stödja kommissionären i debatten. Men om avsikten är att dra upp regler som gör att pakten kan tillämpas godtyckligt, oenhetligt och i sista hand orättvist, i enlighet med principen om att ingångna avtal skall hållas (), kommer inte kommissionären att få vårt stöd. 
Becsey (PPE-DE )
   . – Det ligger i Ungerns intresse, och antagligen i de övriga nytillkomna ländernas intresse, att euron förblir stark och attraktiv för folket, eftersom även vi måste träda in i detta område, och det kommer att bli mycket användbart även för oss. 
Jag stöder det faktum att det, för eurons status, skall finnas strikta ramregler för medlemsstaterna, och jag är därför inte positiv till att stabilitetspakten skall försvagas eller i värsta fall överges. Jag samtycker också till att kommissionen har granskat erfarenheterna från tidigare år och att den när det gäller genomförandet förutsåg mer flexibilitet, men där måste viljan att följa strikta ramvillkor stärkas. Jag instämmer också med kommissionens synsätt att flera aspekter bör beaktas när pakten ses över, såsom en dräglig statsskuld, en utdragen långsam tillväxt, samt harmoniseringen och samordningen av den ekonomiska politiken och budgetpolitiken. Man måste emellertid se till att kravsystemen bedöms lika. Jag anser att det är ett mycket viktigt kriterium.
För min del tror jag att det skulle vara mycket komplicerat att utarbeta ett landsspecifikt villkorssystem. Man bör i stället koncentrera sig på de individuella kännetecknen för den ekonomiska situationen och införliva detta i hela systemet. Bortsett från sådana kännetecken som alltför stor skuldsättning kan det finnas andra aspekter att ta hänsyn till, exempelvis alltför stor öppenhet och sårbarhet för mindre länder, men framför allt beaktandet av principen att ett av unionens viktigaste mål är sammanhållning, dvs. att mindre utvecklade länder och eftersatta regioner skall komma ifatt.
Detta gäller särskilt de tio nytillkomna staterna bland de 25 medlemsstaterna där man, bortsett från att upprätta villkor för tillväxten, måste vara uppmärksam på bedömningen av hur kriteriernas efterlevs, på vissa reformer av de offentliga utgifterna, exempelvis reformen av pensionssystemet samt på behovet av högre investeringar; tillfälligt kan en högre inflationstakt förekomma. Under dessa förhållanden är detta självfallet ekonomiska företeelser. 
Samaras (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kanske kan acceptera att stabilitetspakten har varit till nytta. Den behöver emellertid ändras eftersom den inte alltid tillämpats korrekt eller rättvist. I vissa länder har kommissionen varit alltför noggrann och i andra har rådet varit alltför överseende.
Jag instämmer i att vi inte bara kan ta hänsyn till det nuvarande utan också till det strukturella underskottet genom att förbise cykliska fluktuationer i BNP. Om vi hade gjort det skulle inte Tyskland ha haft problem vare sig 2002 eller 2003, eller ens i år, medan Frankrike skulle ha haft problem under 2002 och 2003, men inte år. En källa till motsättningar skulle på så sätt ha utrotats.
Jag instämmer också i att vi inte får bortse från upplåningen, men det innebär att vi behöver använda det grundläggande strukturella underskottet – vi behöver med andra ord dra ifrån kostnaderna för amorteringar. Jag håller även med om att vi behöver granska i vilken utsträckning ett land har orimliga utgifter som det inte ensamt är ansvarigt för, vilket är fallet med Grekland och de extraordinära utgifterna för Olympiska spelen.
Avslutningsvis vill jag ha en pakt som kan göra euroområdet stabilt, inga medlemsstater skall behandlas olika, en pakt med en långsiktig strategi, inte reflexmässiga reaktioner, som garanterar Lissabonmålsättningarna utan att ekonomierna dras in i en ond cirkel av tillbakagång.
Om vi skall lyckas uppnå allt detta måste vi klart och tydligt ändra stabilitetspakten, själva förordningen, och inte bara hoppas att den kommer att tillämpas bättre i framtiden. 
Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att säga en sak, låt oss se till det som är det riktigt viktiga i Europas ekonomi, och det är att vi idag har låg inflation och låga räntor i hela den europeiska ekonomin. Det är lätt att titta tillbaka på 70-talet och se hur det var då, för då hade vi hög inflation, hög arbetslöshet och regeringar som spädde på sina budgetunderskott. Tack vare tillväxt- och stabilitetspakten har vi en gemensam kod och ett gemensamt kriterium som har motverkat detta.
Det som är det paradoxala är att vi har denna debatt i dag delvis därför att stabilitetspakten har fungerat som den skulle. Den har satt ett politiskt tryck på de länder som ökar sina underskott och är därigenom av intresse för oss alla oavsett om vi har euro eller ej, oavsett om vi är med i den monetära unionen eller ej.
Det som är det grundläggande problemet i europeisk ekonomi och som påverkar bilden av stabilitetspakten är att alltför många länder har ekonomier som inte är flexibla och som inte klarar av att hantera underskottssituationen i sämre tider. Där vill jag säga att det finns en direkt länk mellan stabilitetspakten och Lissabonprocessen, därför att antingen har vi en flexibilitet som utvecklas i medlemsstaternas nationella ekonomier, som ger dynamik och tillväxt, eller som ger flexiblare tolkning av reglerna, men vi löser inte Europas problem genom att införa andra regler.
Därför vill jag vädja till kommissionen att oavsett hur kriterierna skall se ut så måste de vara objektiva och tydliga. I förändringen ligger inte lösningen, utan lösningen ligger i reformen av den europeiska ekonomin. 
Roithová (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill som parlamentsledamot från en ny medlemsstat gärna dela min oro med er. Särskilt före anslutningen såg vi stabilitetspakten som en kraftfull och förståelig symbol för EU:s stabilitet, och det berodde inte på namnet utan på innehållet. Det var en symbolisk väktare för en sund ekonomi och tillförlitliga regler och rättvisa, för alla utan undantag.
Jag säger ”var”, för i dag är det inte längre så. Det är en symbol som behöver återupprättas. Budgetdisciplin är en potentiell risk i dag för regeringar som givit sig in på att reformera de offentliga finanserna, och ändå är det av avgörande betydelse för stabiliteten i hela Europeiska unionen. Flexibla tolkningar och relativiseringar av pakten är en dolkstöt i ryggen på dessa tappra regeringar. Det är inte flexibla tolkningar av reglerna som medborgare och näringsliv förväntar sig, utan en flexibel handelspolitik inom EU.
Jag vill fästa kommissionens uppmärksamhet på att EU:s inre marknad hotas av tredjeländernas oärliga handel. Detta innebär att det är viktigt att kommissionen inleder förhandlingar med WTO om importkvoter, särskilt beträffande import från Kina som inte tar hänsyn till de sociala och miljömässiga reglerna på vår marknad. Det är fråga om hot mot tre miljoner arbetstillfällen inom textilindustrin och om arbetslöshet för kvinnor, vilket innebär ett hot mot hela sysselsättningsstabiliteten från och med januari nästa år. En flexibel handelspolitik och tillförlitliga regler bidrar till stabiliteten.
Jag välkomnar kommissionens ansträngningar för att öka öppenheten i reglerna, jag tror att den kommer att inleda förhandlingar med WTO och jag håller tummarna för att det skall ske. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är mycket viktigt för mig att i den här debatten tydligt slå fast vilka frågor som står på spel och belysa vad som är nödvändigt och realistiskt.
Vi utgår från en högst beklaglig situation. Att ett allt större antal medlemsstater inte uppfyller pakten är verkligen ett allvarligt brott mot ett gott budgetuppförande. Jag är inte ovetande om effekterna av den ekonomiska situationen, men jag har noterat att de medlemsstater som tappert undvikit extravaganta utgifter uppvisar indikatorer som är helt i linje med lagstiftningsbestämmelserna. Det goda uppförandet hos vissa drabbas tyvärr av andras återfall.
Låt oss därför inte gå i fällorna på grund av blind hängivenhet eller dogmatism. Kommissionens blivande f.d. ordförande dolde för övrigt inte heller sina känslor om pakten och använde ett mycket odiplomatiskt språk. Jag tycker att kommissionens riktlinjer är intressanta eftersom de kan leda till en mindre naiv förståelse av medlemsstaternas offentliga finanser. Det ligger emellertid ytterligare svårigheter i detta: Hur kan vi förena förståelse för den komplexa och unika situationen i respektive medlemsstat med upprätthållandet av regler som är tydliga, förståeliga och tillämpliga över hela linjen? Jag önskar alla dem lycka till som måste ge sig i kast med uppgiften, även min landsman, den blivande rådsordföranden och den blivande ”herr Euro”, som är känd för att reda ut de mest komplicerade problem.
Avslutningsvis är den kris vi genomlider högst symtomatisk för hur EU arbetar. Ingen skulle neka till att EU är en gemenskap som styrs av rättsstatliga principer, och ändå är det uppenbart att möjligheten att utöva makt över medlemsstaterna snabbt når sina begränsningar. Det är på det hela taget ett svårt dilemma: Snarare än att bevittna stabilitets- och tillväxtpaktens långsamma död skulle jag föredra att se den födas på nytt, mot bakgrund av att paktens frånfälle också skulle ha oförutsebara återverkningar för euron och att jag fortfarande lägger viss vikt vid valutans värde och pengarna i min plånbok. 
Krasts (UEN ).
   – Förslag om att reformera stabilitets- och tillväxtpakten kan vara värda att diskutera, även om de föreslagna ändringarna skulle kräva en noggrann utvärdering. Enligt min uppfattning borde emellertid en översyn av pakten inte övervägas i den nuvarande situationen, eftersom vissa stater kroniskt misslyckas med att uppfylla aktuella kriterier och ett allt större antal stater mycket väl kan misslyckas med att uppfylla dem i framtiden. Inte heller fungerar det olämpliga straffsystemet för att uppmuntra till att upprätthålla budget- och skattedisciplinen. 
De föreslagna reformerna utgör en farlig signal till marknadskrafterna om oförmåga att kontrollera situationen, även på längre sikt. Jag kan därför inte stödja de föreslagna reformerna, särskilt dem som hänför sig till att förankra nivån för budgetunderskottet och medlemsstaternas olika tidsfrister för att avskaffa ett alltför stort underskott. 
Budget- och skattepolitik är särskilt känsliga områden när det gäller politiskt ansvar. Varje undantag på dessa områden kommer ofelbart att ha en tendens att bli oändliga. Förslaget om en förlängd period för låg ekonomisk tillväxt är oroande, eftersom det skulle ge obegränsat med tid till de politiker som är oförmögna att genomföra strukturreformer i sina länder, eller inte vill. En uppmjukning av reglerna kommer inte att motivera politikerna till att genomföra impopulära reformer.
Förslaget om landsspecifika anpassningsvägar för att korrigera alltför stora budgetunderskott är också mycket oroande. Dessa särskilda anpassningsvägar för olika länder kan visa sig inte bara specifika utan även avsevärt olika, eftersom det är svårt att garantera öppenhet i dessa frågor. Det skulle leda till att man förlorar förtroendet för pakten som helhet. 

Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla de ärade ledamöter som har bidragit till denna debatt, ibland med sitt stöd, ibland med kritiskt stöd och ibland helt enkelt med kritik.
Alla dessa bidrag kommer att vara oerhört användbara för mig när jag utför mina framtida uppgifter som kommissionär med ansvar för att genomföra denna anpassning och förbättring av stabilitets- och tillväxtpakten och av det ekonomiska styret i stort, i den utsträckning som detta åligger mig. Jag uppfattar dessa bidrag som oerhört användbara när det gäller att föra fram argument och målsättningar från parlamentets sida till allmänheten i en så viktig fråga som unionsmedlemsstaternas och EU:s ekonomi som helhet.
Jag vill återigen säga – jag nämnde det i mitt inledningsanförande, och ni har sagt det i flera av era anföranden, men jag vill upprepa det i detta avslutande anförande – att fördraget inte ifrågasätts, och inte heller vad som föreskrivs om offentliga finanser och budgetstabilitet i fördraget. Gränsen på 3 procent av BNP för underskott i de offentliga finanserna i Ekonomiska och monetära unionens medlemsstater och gränsen på 60 procent, i relation till BNP, för statsskulder kvarstår. De länder som inte följer dessa gränser måste göra det.
Gränserna kvarstår inte utan goda skäl, utan för att en av EMU:s målsättningar även fortsatt måste vara att budgetstabilitet skall vara ett oeftergivligt villkor för effektiviteten hos det oerhört viktiga politiska beslut som vi fattade när vi inrättade Ekonomiska och monetära unionen och särskilt den gemensamma valutan. Och det är fortfarande nödvändigt att målsättningen för budgetstabiliteten och dessa referensvärden bevaras med hjälp av regelsystemet – vilket har sagts vid många tillfällen under debatten.
Men vi måste också vara medvetna om att det slutgiltiga målet för EMU, och för budgetstabiliteten hos den ekonomiska politiken, är att garantera högre tillväxt och ökat välmående för vissa av våra medborgare. Och några av er framförde åsikten att debatten om reformen av pakten till och med på ett sätt skulle kunna påverka stabiliteten hos vår valuta, euron. Jag tror inte att så är fallet om debatten hålls inom de gränser som vi fastställde för den i rådet förra helgen och i denna debatt i parlamentet i dag.
Vad som har diskuterats är det faktum att euroområdet och Europeiska unionen som helhet har lägre tillväxt än andra områden i världen. Vår stabilitet är större, tack vare de beslut som vi fattat inom ramen för EMU, men vår tillväxt är lägre. Och vi måste finna ett svar på detta, inte bara genom verktyget med stabilitets- och tillväxtpakten, utan också genom att åter gå igenom pakten, se över den och anpassa den, och göra den mer ekonomiskt förnuftig. Det måste vi göra genom att beakta den heterogena karaktären hos en europeisk union med 25 medlemsstater till följd av utvidgningen, genom att beakta det faktum att det i fördraget också talas om behovet av att bevara hållbarheten hos de offentliga finanserna och inte bara att bevara och garantera budgetbalansen för varje räkenskapsår, genom att övervaka underskotten i de offentliga finanserna och genom att komma ihåg att under de år som stabilitets- och tillväxtpakten har tillämpats har dess trovärdighet blivit lidande på grund av att de gällande reglerna inte alltid har anpassats och tillämpats av den institution som i slutändan måste göra det, nämligen rådet.
Vi måste därför stärka pakten, ramen för budgetövervakningen och våra instrument för ekonomiskt styre. Och hur skall vi göra det? Med större flexibilitet eller mer stränghet? Med båda dessa.
I vissa hänseenden måste vi vara mer flexibla, eftersom erfarenheten visar att manövermarginalen, som vi får genom en rimlig tolkning av de regler som vi beslutat om, inte är tillräcklig för att beakta mycket kraftfulla argument som kommer av ekonomiskt förnuft, och av den specifika situationen för ekonomin i ett land vid en viss tidpunkt. Och i andra hänseenden måste vi vara mer rigorösa, som till exempel när det gäller vår övervakning av utvecklingen av nivåerna för statsskulderna eller mekanismerna för paktens tillämpning, både när det gäller paktens förebyggande och åtgärdande del, i mekanismen för alltför stort underskott. Vi måste beakta den ekonomiska cykeln, fortsätta att behandla varje land jämlikt – och det är en uppgift som särskilt kommissionen identifierar sig med – och garantera större regellydnad. Och vi måste förena pakten bättre med de andra verktygen för ekonomiskt styre – vilket många talare har sagt i eftermiddag – med Lissabonstrategin och de ekonomiska tillväxtmålen i syfte att göra EU:s Ekonomiska och monetära union till det mest konkurrenskraftiga området i världen, och samtidigt det mest socialt sammanhängande och det mest hållbara området i världen ur miljösynvinkel.
Kräver detta en debatt? Kommissionen anser att det är uppenbart. Borde denna debatt äga rum inom vissa gränser? Naturligtvis, och det fastställs i kommissionens meddelande. Måste vi sträva efter enighet och högsta möjliga samförståndsnivå i vår dialog och vårt samarbete med rådet? Det anser jag är absolut grundläggande.
Debatten – och det har också sagts av rådsordföranden Gerrit Zalm – måste i november, vid Ekofins andra analys av anpassningen och förbättringen av stabilitets- och tillväxtpakten, leda oss, och jag är övertygad om att den kommer att göra det, till en nivå av enighet och samförstånd mellan medlemsstaterna, i rådet, och mellan rådet och kommissionen, som är ännu högre än den mycket avsevärda nivå av enighet som uppvisades förra helgen.
Att ändra reglerna kommer att bli nödvändigt, men så få som möjligt. Hur som helst får kriteriet för diskussionen inte vara huruvida en artikel, en punkt eller ett stycke i en förordning skall ändras eller inte. Kriteriet kommer att vara om man har enats om skälet till varför det blivit nödvändigt att ändra denna förordning, om detta skäl är rimligt och i enlighet med våra mål för budgetstabiliteten, våra mål med att bevara en ram för det skattemässiga och ekonomiska styret och med huruvida EMU:s stabilitet och tillväxt bevaras med denna ram.
Slutligen, herr talman, en kommentar om en fråga som ofta nämnts i många franska och tyska ledamöters anföranden. EG-domstolen ansåg i grund och botten i sitt domslut av den 13 juli att Europeiska kommissionen hade rätt. Rådet hade inte rätt att agera som det gjorde i november förra året. Vi måste nu tillämpa fördraget som det tolkas av EG-domstolen. Rådet har inget annat val än att respektera kommissionens initiativrätt. Kommissionen är fördragens väktare och måste därför se till att fördragens bestämmelser följs och att de tillämpas med hjälp av den gällande stabilitets- och tillväxtpakten. Vi är förpliktade att göra detta, och vi kommer att agera utifrån EG-domstolens domslut.
Vilka åtgärder kommer vi att vidta? Vi följer upp utvecklingen av många medlemsstaters offentliga finanser mycket noga, men särskilt de offentliga finanserna i Frankrike och Tyskland under 2004, och de budgetar som var och en av de båda regeringarna håller på att utarbeta och som de kommer att lägga fram för diskussion i sina parlament under de kommande månaderna, före årsslutet.
I slutet av oktober, när vi kommer att känna till innehållet i de budgetpolitiska linjer som de båda regeringarna formellt tillkännagivit, och medan vi inväntar det slutliga beslutet från deras respektive parlament, kommer kommissionen att lägga fram sin bedömning och sina ekonomiska prognoser, och vi kommer att uppskatta hur statsskulden i Frankrike och Tyskland kan komma att utvecklas under 2004 – vi skulle praktiskt taget kunna lämna en korrekt bedömning nu, men jag skulle föredra att vänta tills i oktober – och vår bedömning för 2005.
Utifrån kommissionens ekonomiska prognoser och med den precisa information som vi kommer att få under veckorna efter tillkännagivande av dessa bedömningar av det verkliga och konkreta innehållet i de budgetpolitiska linjer som dessa båda länder fastställt för 2005, kommer kommissionen att informera rådet om sitt förslag genom att tillämpa sin initiativrätt och genomföra sina förpliktelser till fullo. Rådet måste naturligtvis fatta de lämpliga besluten i en samarbetsanda, men naturligtvis med största respekt för de principer och bestämmelser som föreskrivs i fördragen och i de gällande förordningarna på området för budgetstabilitet. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Wortmann-Kool (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med kommissionens förslag har vi gått ur askan i elden: Vi har fått ökad flexibilitet, men utan entydiga kriterier. Enligt min åsikt borde kärnan i pakten förbli intakt, nämligen maximalt 3 procent av BNP för budgetunderskott och 60 procent av BNP för statsskulder. Om pakten skall kunna bli mer flexibel måste detta göras utifrån objektiva och allmänna kriterier. I det hänseendet lämnar förslaget en hel del övrigt att önska.
Kommissionen borde ha mer kraftfulla medel till sitt förfogande för att tvinga medlemsstaterna att följa paktens bestämmelser. För tillfället har rådet i alltför hög grad sitt finger med i spelet, vilket leder till en politisering av stabilitetspakten. Sanktionsmekanismen i den nuvarande stabilitetspakten tycktes inte vara benhård eller neutral: De stora medlemsstaterna kunde utifrån sin maktposition överträda bestämmelserna och komma undan med det.
Även om det i den nuvarande pakten inte slutgiltigt specificeras att dess medlemmar måste arbeta med att bygga upp ett överskott i tider av ekonomiskt välstånd är detta grundläggande om stabilitetspakten skall bli en framgång. Skapandet av en sådan buffert är till exempel nödvändigt med tanke på att den åldrande befolkningen blir allt större.
Det skall därför välkomnas att kommissionen betonar vikten av en sådan buffert i den reviderade pakten. Samtidigt ger pakten, med gränsen på 3 procent, i princip medlemsstaterna tillräckligt med spelrum för att stärka sin ekonomi i tider av ekonomisk nedgång. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om följande muntliga frågor
- till rådet:
B6-0008/2004 från Jo Leinen för utskottet för konstitutionella frågor till rådet om ratificeringsförfaranden för utkastet till konstitutionellt fördrag,
- till kommissionen:
B6-0009/2004 från Jo Leinen för utskottet för konstitutionella frågor till kommissionen om kommunikationsstrategin för utkastet till konstitutionellt fördrag. 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi har framgångsrikt övervunnit de två första hindren för konstitutionen för Europa, i form av konventet och regeringskonferensen. Under de två kommande åren står vi nu inför ett tredje hinder som kan komma att visa sig vara det mest komplexa och krävande hindret för detta historiska projekt – konstitutionens ratificering i EU:s 25 medlemsstater. Vi måste inse att arbetet på intet sätt kommer att vara fullbordat i och med det ceremoniella undertecknandet av konstitutionen på Capitolium i Rom den 29 oktober. Tvärtom måste arbetet fortskrida, och alla måste slutföra detta projekt med samma energi, styrka och disciplin.
Jag och vårt utskott är medvetna om att det finns en risk för att den europeiska andan, som var i hög grad närvarande i konventet, men som blev mer och mer frånvarande vid regeringskonferensen utan att helt försvinna, kommer att gå förlorad i de nationella debatterna och de nationella politiska striderna under de kommande månaderna och de kommande två åren. Det är redan märkbart att en populistisk och opportunistisk rörelse mobiliseras mot konstitutionen för Europa, och det faktum att denna bakterie redan har infekterat en av upphovsmännen till den europeiska idén, vilket tydligt framgått av debatterna under de senaste veckorna i Frankrike, är ett skäl till oro. Det faktum att en populistisk och opportunistisk rörelse vänder sig emot konstitutionen borde göra att vi stannar upp och tänker efter, även i de fall där skälen till detta har litet att göra med detta projekt.
Vi får inte tillåta att den nationella politikens maktspel eller maktkamper urvattnar eller till och med förstör detta historiska projekt, och alla som har kämpat för konstitutionen under de gångna åren och årtiondena måste motsätta sig detta.
Parlamentet, kommissionen och rådet deltog aktivt i konventet och vid regeringskonferensen, och jag anser att de tre EU-institutionerna också bär ett särskilt ansvar under detta ratificeringsskede eftersom vi måste tala för den kompromiss som nåtts. Det är därför oacceptabelt att enskilda artiklar avlägsnas från den övergripande kompromissen och används som förevändning för att förkasta hela konstitutionen, och det får inte ske. En övergripande kompromiss har nåtts, och vi måste se skogen och inte bara träden, för att uttrycka sig symboliskt.
Det är också EU-institutionernas uppgift att förklara de grundläggande målen och innebörden i konstitutionen för EU:s 450 miljoner medborgare och att informera dem om frågan. Vi vill därför fråga kommissionen och rådet om det finns någon kommunikationsstrategi och om lämpliga åtgärder för att informera EU-medborgarna om projektet håller på att utarbetas. Parlamentet vill också fråga rådet om det finns någon strategi för att samordna ratificeringen i de 25 medlemsstaterna. Vi är väl medvetna om att ratificeringen kommer att äga rum i enlighet med varje medlemsstats nationella lagstiftning, och det är också tydligt att vissa länder kommer att behöva mer tid än andra. Det vore emellertid helt felaktigt om man inte gjorde något försök till samordning, särskilt när detta redan har gjorts i de tio anslutningsländerna i fråga om ratificeringen av anslutningsfördraget, och med tydlig framgång.
Kommissionen, rådet och parlamentet får nu inte luta sig tillbaka och nöja sig med att vara passiva åskådare. Tvärtom, och som jag sade tidigare, måste samma kraftfullhet och samma målmedvetenhet fortsätta att styra oss under de kommande två åren för att garantera att detta projekt klarar de sista hindren. 2004 års konstitution får inte drabbas av samma öde som utkasten från 1984 och 1994, vilka arkiverades direkt och aldrig omvandlades från trycksak till verklighet. 2004 års konstitution måste bli verklighet, eftersom det endast är då som framstegen kan leda till ökad demokrati, insyn och effektivitet inom Europeiska unionen och därmed för EU:s medborgare. Det är vårt mål, och det är vad vi måste arbeta mot. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Tack så mycket, jag skall försöka att fatta mig kort. Jag får ytterligare ett tillfälle senare när jag svarar på andra kommentarer om detta ämne, men det är en mycket viktig fråga. Till att börja med skulle jag vilja säga att Jo Leinens ord i mycket hög grad stämmer in på min egen uppfattning, särskilt när han betonar den oerhörda vikten av att fortsätta med samma iver efter de steg vi nu tagit och kommer att ta den 20 oktober när vi undertecknar fördraget, med tanke på att vi ännu inte är framme vid målet. Jo Leinen har helt rätt när han säger detta, och ett mycket viktigt nästa steg kommer att tas i samband med ratificeringen och de folkomröstningar som kommer att hållas i ett antal länder.
Jag håller också helt och hållet med honom om att detta ansvar delas mellan parlamentet, kommissionen och rådet. Hittills har våra tre institutioner lyckats med att uppnå detta, och vi kommer förvisso att behöva fortsätta på samma sätt under nästa skede.
Det gläder mig att han själv påpekade att det naturligtvis finns ett nationellt ansvar när det gäller lagstiftning och genomförande, organiserandet av ratificeringen och också av eventuella folkomröstningar, och att detta inte hör till Bryssels ansvarsområde. Vi kommer dock hur som helst att se till att information om denna ratificeringsprocess samlas in, vilket vi också har diskuterat. Rådets sekretariat kommer att ingående jämföra denna information och sammanställa ett uppdateringsbart dokument, så att ny information om planeringen och organiserandet av ratificeringarna och eventuella folkomröstningar kan införas i detta dokument när som helst.
Detta kommer att vara en ständig angelägenhet för oss i rådet, och det kommer också att diskuteras vid Europeiska rådets möten. Jag kan tala om för er att vi också har samtyckt till att detta rutinmässigt kommer att behandlas av ministrarna för Europafrågor, som vanligtvis träffas vid åtminstone varje möte i rådet (allmänna frågor) för en informell lunch. Tack vare detta utgångsläge kommer vi att kunna följa med i utvecklingen under de kommande månaderna.
Europeiska rådet har uppmärksammat problemet i större utsträckning än endast ratificeringen och allmänhetens övergripande deltagande, delvis på grund av det låga valdeltagandet i det senaste valet till Europaparlamentet. Vi i ordförandeskapet, och särskilt ministrarna för Europafrågor, kommer att se till att vi kan lägga fram konkreta förslag som kommer att diskuteras vid Europeiska rådets möte den 5 november. Vi kommer att ta oss an denna uppgift i Amsterdam den 5 oktober, och vi kommer, vilket redan nämnts, att diskutera såväl kommunikation i mer allmän bemärkelse som att specificera de bästa sätten att beakta ratificeringsförfarandena i de olika medlemsstaterna och den harmonisering som krävs i detta syfte. Det innebär hur som helst att vi kommer att utbyta information och lära av varandras erfarenheter under detta förfarande. I de fall där en tidsmässig harmonisering är möjlig borde en sådan tillämpas, men det är återigen ett nationellt ansvar. Vi vill också se till, och det kommer troligen att hanteras centralt, att alla medborgare får tillgång till ett exemplar av fördraget. Också i detta hänseende måste dock utrymme lämnas för att man skall kunna hantera alla eventuella informationsrelaterade kampanjer och verksamheter på nationell nivå. Jag anser att den signal som den nya kommissionen har sänt ut, också genom att ge den första vice ordföranden särskilt ansvar för kommunikation, är ett viktigt steg, och kommissionen fäster också ytterligare uppmärksamhet på kommunikation. Jag skulle vilja avsluta med Jo Leinens kommentar om orosnivån, som kanske stiger på sina håll i medlemsländerna på grund av den allmänna opinionen. Det är precis detta som också gör det så viktigt för de nationella regeringarna att kunna välja rätt väg och ha tillräckligt utrymme att göra sina egna tolkningar av hela ratificeringsprocessen och eventuella folkomröstningar. Var säkra på att vi i ordförandeskapet och rådet är mycket medvetna om vårt ansvar och kommer att göra allt vi kan för att se till att hela detta förfarande skall få ett lyckat resultat. 
Barrot,
   . – Tack, herr talman! Jag skulle också vilja tacka Jo Leinen för att han gjort det möjligt för oss att hålla denna debatt om en mycket viktig fråga. Vi är faktiskt övertygade om att konstitutionen för Europa kommer att hjälpa oss att bygga ett EU som är demokratiskt, mer öppet och effektivt och som står till européernas tjänst.
Det är dock sant att vi behöver allmänhetens kombinerade samtycke och deltagande för att detta institutionella bygge skall lyckas. Kommissionen anser därför att det är grundläggande att detta konstitutionella fördrag läggs fram och förklaras utförligt för allmänheten. Låt mig här säga att jag svarar på min kollega António Vitorinos vägnar, som bad mig framföra hans ursäkt, men jag skulle vilja tydliggöra att jag, vid sidan av António Vitorino, har följt de senaste debatterna om utkastet till konstitution i rådet på min kollega Michel Barniers vägnar.
I enlighet med era önskemål, herr talman, skall jag därför svara kortfattat och samtidigt försöka att uttrycka mig så exakt som möjligt. Jag vill dock först betona, herr Nicolaï – och jag vill bara hälsa på Jo Leinen när han går förbi – den viktiga ansvarsfördelning som åligger de nationella regeringar som undertecknar fördraget. Jag anser att varje regering bäst kan ta fram det mest lämpliga tillvägagångssättet på en land-för-land-basis beroende på vilka de särskilt känsliga frågorna är och på det politiska och sociala sammanhang som utmärker det berörda landet.
Med tanke på det har vi i kommissionen naturligtvis för avsikt att ge dessa insatser vårt fullständiga stöd, och det är mot bakgrund av detta som Romano Prodi, parlamentets talman och ordföranden för regionkommittén, tillsammans med Alejo Vidal-Quadras Roca och António Vitorino, så tidigt som i juli bad alla europeiska, nationella, regionala och lokala parlamentariker att bidra till denna debatt. Det är också i detta sammanhang som vi lanserade en kampanj med namnet ”1000 diskussioner om Europa”. Det är ett mål som vi skulle vilja nå och till och med överträffa. Kan jag få be var och en av er att främja dessa diskussioner och bidra till dem? Jag ber naturligtvis kommissionens ledamöter att göra detsamma.
Jag vill också meddela vad som har gjorts inom ramen för Prince-åtgärderna, programmet för att informera de europeiska medborgarna. Även här har kommissionen, tillsammans med parlamentet, strävat efter att göra det enklare att utarbeta förklarande anmärkningar för att presentera och förklara den text som antagits och den process som följts för att utarbeta den.
Med anslagen för 2004 har vi börjat uppdatera broschyrer för allmänheten och flerspråkiga guider om konstitutionen. Över tio miljoner exemplar av dessa broschyrer och guider kommer att publiceras. Jag anser att vi därför har en informationsvolym som aldrig tidigare uppnåtts.
Vi har vidtagit åtgärder för att framställa en videofilm, som kommer att distribueras från den 29 oktober, tillsammans med informationspaneler som är avsedda för alla våra mellanhänder och nätverk såväl som för de nationella och regionala offentliga tjänster som kommer att använda dem.
Sedan har kommissionen strävat efter att anordna seminarier för journalister: Vi hoppas nå åtminstone femhundra journalister, som skall komma till Bryssel för att bekanta sig med konstitutionen och samtala i de forum som består av parlamentsledamöter som deltar i konventet och företrädare för det civila samhället.
Till sist kan parlamentet och kommissionen, tillsammans med rådet, besluta att anordna ytterligare en omgång av initiativet ”Vår i Europa”, som nådde många unga människor, och skolorna har ombetts att anordna informationsmöten i sina lokaler.
Herr Leinen! En stor mängd verktyg håller alltså på att ställas till förfogande. Jag vill därför säga att kommissionen inte förespråkar inrättandet av en allmän, vittomspännande, europatäckande kampanj om konstitutionen. Det skulle kunna motverka sitt eget syfte, eftersom ett sådant initiativ skulle kunna uppfattas som överstatlig propaganda. Låt oss komma ihåg, som jag sade tidigare, att ratificeringen av fördraget är en konstitutionell process, och att man därför i varje medlemsstat måste förstå vad som är lämpligt och fastställa hur kommissionen skall ingripa när det gäller offentliga EU-medel. Allt detta kräver en skräddarsydd strategi, och vi behöver därför en dialog mellan våra tre institutioner: parlamentet, rådet och kommissionen.
Sedan skulle jag vilja vända mig till Atzo Nicolaï och tacka honom och det nederländska ordförandeskapet för att de anordnat det informella möte med de ansvariga ministrarna som skall äga rum den 5 oktober, just för att undersöka hur denna stora informationskampanj kan organiseras. Herr Leinen! Jag är liksom ni övertygad om att faktisk och objektiv information kommer att kunna lösa många av missförstånden. Efter mötet den 5 oktober måste vi följaktligen kunna förutse vad som kan göras i varje medlemsstat. Det är mot bakgrund av detta som kommissionen kommer att stödja de insatser som görs i detta syfte.
Jag noterade också tydligt att ni, liksom jag, är mån om att man vid detta informella möte skall kunna fastställa tidsfrister och avgöra vem som bäst kan ta itu med varje nationell situation. Allt detta kommer naturligtvis att tydligt visa hur de budgetinvesteringar som öronmärkts för dessa insatser bäst kan användas.
Detta är mitt svar på kommissionens vägnar. Vi vill utarbeta ett program och en informationsplan för att följa upp detta möte som anordnas av det nederländska ordförandeskapet med det särskilda målet att anta en praktisk och gemensam strategi och inrätta realistiska åtgärdsprogram för att möta våra länders särskilda behov. Herr talman! Låt mig på kommissionens vägnar tacka parlamentet för att det, genom att anordna denna debatt, redan har betonat vikten av denna information, som vi återigen vill skall vara objektiv, men som vi framför allt vill skall vara så fullständig och så tillgänglig som möjligt för så många människor som möjligt. 
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att ni är talman för detta plenarsammanträde, eftersom det har en mycket viktig innebörd, nämligen att Europaparlamentets talman håller sitt ord och att ratificeringen av det konstitutionella fördraget är parlamentets politiska prioritering.
Därför anser jag också att denna muntliga fråga från utskottet för konstitutionella frågor kommer vid en god tidpunkt, och det tycktes som om vi hade avslutat vårt arbete med att godkänna det konstitutionella fördraget, vilket Jo Leinen sade på ett mycket lämpligt sätt. Det tycktes som om frågan om ratificeringen nu var något som ålåg de nationella myndigheterna, parlamenten och medborgarna. Jag anser inte att det är så; jag anser att ratificeringen åligger oss alla och också unionens institutioner.
Det gladde mig mycket, herr Nicolaï, att höra er säga att ministrarna skall ta upp denna fråga. Ni har undertecknat det konstitutionella fördraget, och därför har ni, liksom vi, ett intresse av att se det ratificeras så snart som möjligt.
Kommissionär Jacques Barrots anförande oroade mig dock, eftersom jag, frånsett broschyrerna och videofilmen, förstod att kommissionen anser att det vore skadligt att genomföra en informationskampanj på EU-nivå. Hur kan det vara skadligt? Vad är kommissionens syn på det konstitutionella fördraget? Om kommissionen anser att fördraget utgör ett framsteg, ett steg framåt för EU-medborgarna, borde den säga det, precis som parlamentet kommer att göra. Vi utarbetar för närvarande ett betänkande som kommer att antas den 15 december. Om vi i det betänkandet är för det konstitutionella fördraget får parlamentet inte förbli neutralt, utan måste tala för fördraget.
Jag anser därför, herr Barrot, att kommissionen måste fundera över vad den skall göra i denna fråga. Jag anser att det är mycket viktigt att vi sänder en tydlig politisk signal om var vi befinner oss, eftersom konstitutionen för Europa är mycket viktig för EU:s framtid. Därför måste vi alla – unionens institutioner och medlemsstaterna – stå upp tillsammans för att vinna även denna strid. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! 25 medlemsstater står i begrepp att skriva under och sedan inleda sina ratificeringsförfaranden. Dessa förfaranden är nationella. De är angelägenheter för nationell och intern debatt. Betyder det att det inte finns något befogat intresse av att ledamöter från andra länder deltar i de nationella debatterna?
Med all tillbörlig försiktighet är det befogat att inom varje medlemsstat uppmärksamma det faktum att deras nationella beslut om ratificering får följder även för alla andra i EU. Det är inte betydelselöst att 25 valda regeringar i våra medlemsstater alla har kommit till den slutsatsen att den nya konstitutionen är den bästa vägen framåt för Europeiska unionen. Det kommer heller inte att vara betydelselöst om vårt parlament i december ställer sig bakom konstitutionen med en överväldigande majoritet.
Det är rätt att fästa människors uppmärksamhet på detta. Det är rätt att försöka europeisera debatten på det sättet. Några har föreslagit att alla nationella folkomröstningar skall hållas på samma dag. Vi vet att detta är så gott som omöjligt, men vissa medlemsstater vill kanske samordna sina folkomröstningar inom en bestämd tidsperiod. Det är upp till dem. Det skulle göra debatten mer europeisk. Men det viktigaste vi kan göra är att samordna vårt informationsarbete.
Jag välkomnar att rådet skall samlas för att diskutera saken. Det är nödvändigt om så bara för att undvika motstridiga budskap, där kommissionen säger en sak, rådet en annan och parlamentet en tredje. Vi måste fokusera på att nå ut med fakta, eftersom dessa talar för sig själva. I denna debatt står myt mot verklighet. Det enda vi behöver göra är att sprida saklig information, så är jag säker på att vi kommer att vinna slaget om ratificering. 
Duff (ALDE ).
   – Herr talman! I viss mån känns det som om konstitutionens underbara kamel nu har närmat sig nålsögat. Konstitutionen kan naturligtvis pressas igenom, men den kan pressas igenom bara om alla medlemmar av Europeiska rådet godtar att de har ett kollektivt och individuellt ansvar att driva en kampanj för att sätta den i kraft. För flera nationella ledare betyder detta att de, för första gången, kommer att vara förpliktade att bedriva kampanj i EU-frågor. Samordningen av intrigen, att få till handlingen, anser jag vara oerhört viktigt.
För det andra måste Europeiska rådet förhindra att situationen går oss ur händerna i slutskedet – . Man bör anlägga ett synsätt på ratificeringen som innebär att de ivrigare, mer självsäkra, integrationsförespråkarna går först, hellre än att bilda en nervös kö. Folkopinionen kommer att undra varför våra nationella ledare är rädda för sin egen skugga när det gäller EU och rädda för att argumentera för konstitutionen på ett positivt och skarpt sätt som innefattar den europeiska dimensionen. Detta är en chans för våra ledare att utveckla ett europeiskt styrelseskick.
Till kommissionen skulle jag vilja säga att PR-insatser nog är bra. Man borde ställa frågan varför kommissionen, i detta känsliga skede, har funnit för gott att halvera budgeten, men vad vi verkligen behöver är en politisk kommission, en kampanjdrivande kommission som kompletterar Europeiska rådets roll och ger EU:s medborgare ett verkligt ledarskap. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Er ståndpunkt i frågan förvånar mig oerhört. Vem skulle kunna agera som förespråkare för denna konstitution, och som väktare av den breda enighet som nåddes i Europeiska konventet och av tanken med den europeiska integrationen under de kommande månadernas debatter om ratificeringen av konstitutionen för Europa, om inte EU:s institutioner och om inte detta parlament? Ändå utgör institutionerna en märklig syn som påminner mig om barn som förlorar sin boll när de leker och som trollbundna åser när bollen studsar ut på vägen och in under bilarnas hjul för att se om bollen på något sätt kommer att dyka upp hel igen på andra sidan vägen.
Vi kan inte tillåta att denna konstitution blir ett redskap i vad som är rent nationella och nationalistiska debatter, och vi får inte lämna dess öde till inhemska politiska stridigheter och beräkningar. Jag hade förväntat mig att kommissionen skulle garantera att detta inte kommer att ske.
Vilka åtgärder vidtar kommissionen? Det finns inte ens längre någon portfölj för konstitutionen i den nya kommissionen, eller någon kommissionär som ansvarar för den. I den gamla kommissionen fanns det två kommissionärer med ansvar för konstitutionen, men ändå finns det inte längre ens en sådan kommissionär i detta avgörande skede i debatten om konstitutionen. Vilka åtgärder vidtar kommissionen? Den fyrdelar budgetanslagen för kommunikation och för informationskampanjerna till allmänheten om konstitutionen för Europa. Om ni vill avsäga er ert ansvar för konstitutionen och om ni vill vara en drivkraft för den europeiska integrationen och fördragen, men inte förespråka utvecklingen av den europeiska integrationen, borde ni fortsätta med era nuvarande åtgärder.
Ni måste fatta ett oerhört viktigt historiskt beslut. Vill ni, tillsammans med kammaren och rådet, förhindra att konstitutionen blir ett redskap för nationalism, åternationalisering i Europa och chauvinism? Ta en titt på ert eget land, där konventets ledamöter nu har motsatt sig konstitutionen. Har det inte blivit tydligt för er att det krävs en hel del mod för att gemensamt försvara detta gemensamma projekt för en gemensam framtid?
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det gläder mig innerligt att folkomröstningar om konstitutionen skall hållas i ett allt större antal länder, och jag hoppas att regeringen i mitt eget land kommer att bereda väg för en sådan folkomröstning så snart som möjligt. Alla ansträngningar måste dock göras i detta hänseende för att se till att EU, och mer specifikt, konstitutionen, faktiskt debatteras. Jo Leinen och Johannes Voggenhuber har helt rätt när de säger att vi måste ta itu med risken med att konstitutionen blir ett redskap i inhemska politiska stridigheter eller i stridigheter partier emellan.
Det råder ingen tvekan om att ett av de centrala problemen i de olika offentliga diskussioner som har inletts är en brist på detaljerad kunskap om konstitutionens innehåll, och i vissa fall talas redan en hel del nonsens. Ytterligare åtgärder måste därför vidtas för att lägga fram riktad information, och det är något som jag skulle vilja framhålla för kommissionen. För en gångs skull kanske det inte bara borde vara fakta som presenteras för allmänheten, utan också debattens svårigheter, fördelarna och nackdelarna med enskilda argument, skattepolitiken och så vidare. Många exempel kan ges på debatter som redan har ägt rum i detta hänseende.
Herr talman, jag skulle vilja rikta min slutliga kommentar till Atzo Nicolaï. Jag noterade med intresse att rådet överväger att ordna det så att ratificeringen äger rum samtidigt i alla medlemsstater. Man kanske borde fastställa ett datum i maj nästa år? Ett sådant datum skulle ha ett stort symboliskt värde, eftersom det kommer att ha gått 60 år sedan andra världskriget tog slut. Målet skulle vara att föregå med gott exempel när det gäller fred och stabilitet på vår kontinent och ökad integration, och detta skulle vara ett kraftfullt sätt att göra det på. 
Wierzejski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Både mitt parti, (Förbundet för polska familjer), och min politiska grupp, Gruppen Självständighet/Demokrati, har alltid varit och kommer alltid att vara emot skapandet av en konstitution för hela EU. Det är lämpligt att en fråga av sådan betydelse för våra nationers framtid är föremål för en bred och rättvis offentlig debatt och folkomröstningar i samtliga 25 medlemsstater, utan undantag. De medel som avsatts i EU:s budget för att informera medborgarna om konstitutionen borde dock delas lika mellan de som stöder och de som motsätter sig fördraget.
När det gäller förslaget från utskottet för konstitutionella frågor om att fördraget borde ratificeras mellan den 5 och 8 maj i alla medlemsstater, som ett slags påminnelse om slutet av andra världskriget, borde det betraktas som ett sorgligt historiskt skämt. Europas tid av styrka var när det inte dominerades av något land och när samarbetet mellan fria nationer inte hindrades av överstatlig byråkrati och överstatliga strukturer.
Vår ståndpunkt är tydlig. Vi kommer alltid att motsätta oss inrättandet av ett federalistiskt EU med en konstitution som har företräde framför lagstiftningen i suveräna nationer. 
Crowley (UEN ).
   – I en tid som denna är det alltid väldigt svårt att veta vilken avvägning som bör göras mellan strävan efter stöd för en konstitution och strävan efter en rättvisare debatt, men de båda utesluter inte varandra. I själva verket bör en fortsatt och bredare debatt välkomnas av alla sidor, eftersom en sådan skulle ge oss möjlighet att göra oss kvitt några av missuppfattningarna om vilka aspekter av fördraget vi borde rösta om i våra länder eller debattera i våra nationella parlament.
Det är heller inte mer än rätt att vi från Europaparlamentets sida och som direktvalda företrädare för EU:s folk visar ledarskap när det gäller hur diskussionerna och debatten bör föras i medlemsstaterna. Vi får inte glömma bort att vår viktigaste roll som ledamöter av Europaparlamentet först och främst är att vara folkets offentliga företrädare. Vi är inte här för att hålla fast vid en ideologisk ståndpunkt utan för att ge en i vårt tycke rättvis, ärlig och sanningsenlig redogörelse för fördragstextens innebörd.
Jag kan därför instämma i vad som föreslogs i utskottet för konstitutionella frågor, för att se till att detta slags debatt kan äga rum, för att se till att några av de lögner som tidigare spreds om föredragets innehåll vederläggs och för att se till att den berättigade oro som människor känner för EU:s framtid kan ventileras inom ramen för en offentlig debatt.
Jag vill uppmana alla ledamöter att stödja resolutionen. 
Mölzer (NI ).
   – Herr talman! För ett par dagar sedan diskuterade utskottet för konstitutionella frågor tilldelningen av omfattande EU-medel till de institutioner som har i uppgift att informera den europeiska allmänheten om det konstitutionella fördraget. Man kan inte låta bli att tänka att detta inte är avsett att vara en objektiv diskussion om utkastet till konstitution, utan snarare en oerhört vinklad diskussion och vad som till och med kan kallas propaganda.
Med tanke på det faktum att den europeiska allmänheten hittills har vetat relativt lite om innehållet i det konstitutionella fördraget skulle en alltför vinklad kampanj för att främja konstitutionen få negativ effekt på EU-medborgarna, som skulle anse att man återigen hade lagt fram ett fullbordat faktum inför dem. Detta skulle betyda att den euroskepticism som nyligen belystes genom det låga valdeltagandet i EU-valet ytterligare skulle öka, och vi kommer därför att behöva finna modet att tillåta att en kontroversiell diskussion om det konstitutionella fördraget äger rum. Vi kommer också att behöva medge fördragets ofullkomligheter och brister, annars kommer inte medborgarna att verkligen godkänna denna konstitution för Europa. Inhemska folkomröstningar på nationell nivå och därpå följande debatter har inte någon som helst relation med chauvinism eller nationalism, utan är endast en väsentlig del av demokratin. 
Lamassoure (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är en av dem som tillsammans med er inom konventet först förespråkade att den framtida konstitutionen skulle läggas fram för ratificering av folket, och om möjligt under samma dag. Det gläder mig att notera att beslutet att genomföra folkomröstningar börjar slå igenom. Problemet med en folkomröstning är emellertid att samtidigt som det är det mest demokratiska förfarandet är det också till sin natur det förfarande där risken är som störst för att det skall användas för fel syfte. I alla de berörda länderna finns en risk att den europeiska folkomröstningen övergår till en nationell folkomröstning.
Med tanke på att faran och syftet är identiska överallt ligger det dessutom i våra regeringars intresse att anta en gemensam strategi för ratificering. Enligt min mening måste en sådan strategi åtminstone bestå av tre delar. För det första bör frågan till allmänheten och de förklarande noterna som rör den presenteras gemensamt. För det andra bör det finnas en tidtabell. I detta avseende vore den bästa lösningen att hålla folkomröstningar samma dag i alla berörda länder, vilket några parlamentsledamöter redan har påpekat. För det tredje, och denna punkt är enligt min uppfattning särskilt viktig, måste Europeiska unionens slutliga gränser tydligt fastställas.
Detta är en diskussion som varken parlamentet, rådet eller kommissionen hittills har vågat föra. Det är dessutom omöjligt att framställa skapandet av ett politiskt Europa för allmänheten utan att närmare ange vad vi menar med ordet ”Europa” och utan att fastställa gränserna eller åtminstone kriterier för att bestämma gränserna. I flera länder, inklusive mitt, skulle idén att tillhöra en politisk union utan gränser – den framtida sammansättningen som helt och hållet skulle lämnas åt den goda viljan hos framtidens regeringar – förkastas av den breda majoriteten. Rådet måste vara medvetet om detta när det gäller beslutsfattandet om Turkiet. 
Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Det gläder mig också att ni är här, även om jag naturligtvis inte är förvånad, eftersom vi här i kammaren är lyckliga nog att ledas av någon som i konventet, som en ledamot i det konventet, har jobbat tappert med att utarbeta själva konstitutionen som vi vill att folket skall ratificera.
Förfarandet att utarbeta en konstitution har fullbordats först när de vars suveränitet står på spel, i detta fall folket – EU-medborgarna – säger sitt sista ord om texten – i detta fall, den konstitutionella texten – som läggs fram för dem för att de skall få ge sina synpunkter.
Vi ser dock ett riktigt oroande fenomen: endast de som är emot den europeiska konstitutionen uttrycker sig klart och tydligt, de som är tveksamma, de som försöker använda detta förfarande för partipolitiska eller opportunistiska syften.
Regeringarna i konventet, parlamentarikerna, begränsade sig själva till att säga att denna konstitution är bra och att den därför bör stödjas. Men nu måste vi förklara denna konstitution. Vi måste uppge vad som är positivt med den och att vi utan den skulle vara på väg mot den handlingsförlamning som Nicefördraget utgör. Vi måste göra det utifrån en europeisk ståndpunkt.
Herr talman! Vi måste europeisera diskussionen om konstitutionen. Vi måste europeisera ratificeringsförfarandet för konstitutionen som är en europeisk konstitution, vilket framgår av dess namn. Det finns bara två sätt att göra detta. Först och främst genom att samordna ratificeringen i medlemsstaterna. Vi består av 25 länder, men vi är bara en union och folkomröstningarna måste därför genomföras inom några dagar i förhållande till varandra, och varför inte nära Europadagen.
För det andra kan institutionerna inte vara neutrala i den här diskussionen. Parlamentet, rådet och kommissionen måste i samförstånd utarbeta en informationsstrategi, diskutera och övertyga allmänheten för att besegra vår huvudfiende som kommer att vara ett lågt valdeltagande.
Om majoriteten väljer att rösta kan denna konstitution bli verklig. 
Cornillet (ALDE ).
   – Herr talman! Med tanke på att en nej-röst i ett land kan leda till att förfarandet för att anta det konstitutionella fördraget misslyckas i hela EU kan vi inte längre finna det lämpligt med nationella ratificeringsförfaranden. I denna fråga är vi väl medvetna om att ratificering av fördragen, särskilt genom folkomröstningar, är förpestat av politiska inrikesfrågor. Frankrike gav oss nyligen ett beklagligt exempel på detta.
Så långt det går måste vi avnationalisera diskussionen och uppmana stats- och regeringschefer att samordna sina åtgärder för successiva ratificeringar. För att skapa en positiv spiral för antagande vore det värdefullt att hindra de mest motvilliga länderna från att rösta först.
Förslaget att hålla folkomröstningarna i alla EU-länder under samma period, närmare bestämt den 5 till den 8 maj 2005, skulle följaktligen tillåta oss att använda vissa symboler om det skulle bli fråga om ett antagande: symbolen för enighet av plats – en hel europeisk union som uttrycker sin åsikt vid samma tidpunkt, i motsats till 25 länder som röstar efter varandra, symbolen för enighet i fråga om en text – ett gemensamt svar till en gemensam fråga, symbolen för enighet i fråga om tid – hela unionen röstar samtidigt, från torsdagen den 5 till söndagen den 8, samtidigt som de nationella traditioner som innebär att val hålls antingen under veckan eller på en söndag iakttas, och slutligen, den symbol som den 8 maj 2005 står för, 60-årsdagen av den sista konflikten där vi vände oss emot varandra.
Tack vare Europeiska unionen är det på grundval av denna plattform av 60 års fred som vi kan bygga morgondagens Europa. Detta är målet för det här förslaget. 

Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag håller med Josep Borrells förslag att vi katalaner i kammaren inte bör tala vårt eget språk. I stället kommer jag att använda ett språk som talas mycket nära Strasbourg och Alsaceregionen. Som lingvist vill jag klargöra att jag starkt motsätter mig att Spanien uppmanar till att inkludera katalanska och valencianska i EU:s språkordning som om de var två helt skilda språk. Katalanska talas från norr till söder, från Salses i Roussillon till Guardamar söder om Valencia, och från väst till öst, från Fraga i den autonoma regionen Aragon till Alghero på Sardinien. Att tala om katalanska och valencianska är att främja språklig separatism, vilket länge har varit en av strategierna för kulturell förstörelse. Som romarna sade, , vilket översatt till officiellt EU-språk betyder ”söndra och härska!”.
Om Europa är på väg mot en ännu effektivare enighet, vad är då poängen med att dela upp båda språken som i själva verket talas över gränser och andra skiljelinjer? Ett Europa som inte ger röst åt alla sina folk är ett ofullständigt Europa. Vi har ett utmärkt tillfälle att skapa en riktig europeisk federalism. 
Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag älskar ordet demokrati, eftersom det sätter ordet ”folk” framför ordet ”styre” – folkets ledning av folket för folket. Jag har hört ordet demokrati upprepas många gånger i parlamentet och i utskottet för konstitutionella frågor, som jag sitter i.
Ordet är dock tomt utan verklighetsförankring. Jag ser få tecken på demokrati i de strategier som håller på att utformas i syfte att garantera ett positivt utfall för konstitutionen. I utskottet får vi höra att det är vårt jobb att ”sälja fördraget”, att vi bör begränsa debatten i våra hemländer, att folkomröstningars tidpunkt bör anpassas så att antalet ja-röster maximeras. Vi får höra att vi måste få rådet att anslå medel till kampanjerna för konstitutionen.
I utskottet lades utkast till frågor fram där rådet uppmanades att utforma en strategi för att garantera ett positivt utfall av ratificeringsförfarandet. Jag begärde att frågan skulle ändras så att rådet i stället skulle uppmanas att garantera ett rättvist och fritt ratificeringsförfarande. Tyvärr måste jag säga att ”rättvist och fritt” förlorade.
Jag vänder mig till rådet, kommissionen och parlamentet: om vi tror på demokrati – särskilt på denna process som ni, herr talman, har kallat den viktigaste sedan unionens grundande – ber jag er att göra allt ni kan för att garantera en rättvis och fri process, för att se till att resurserna används till att verkligen informera människor, särskilt genom att dela ut exemplar av konstitutionen till hela väljarkåren, och genom att se till att alla sidor av debatten ventileras grundligt. Om vi insisterar på demokrati i denna process – inte bara i ord utan i handling – då kommer vi att få ett verkligt utfall som varje sann demokrat kan godta. 
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga, och för att det skall framgå av protokollet skulle jag vilja gratulera tolkarna för översättningen av Bernat Joan i Marís tal till spanska, som var perfekt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket. Jag tror att tolkarna, i likhet med mig, kommer att bli mycket tacksamma, eftersom jag nästa gång mycket lättare kommer att känna igen tyska talat av en spanjor. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även om det inte är ämnet för diskussionen tar jag tillfället i akt och uttrycker att jag anser det vara beklagligt att det inte ansågs önskvärt att foga in en hänvisning till Europas kristna rötter i ingressen till konstitutionen.
Mot bakgrund av detta kan jag bara hålla med om kraven att ge folket så mycket information som möjligt om utkastet till konstitutionen och att upprätta en samordnad tidtabell för ratificering av själva konstitutionen i hopp om att alla europeiska medborgare kan ha rätt och möjlighet att genom folkomröstningar i alla medlemsstater vara delaktiga i denna del av det konstitutionella förfarandet. Vi borde inte vara rädda för deltagande och demokrati, eftersom det är det enda sättet som det nya Europa, folkens, rättigheternas och konstitutionens Europa, verkligen kan bli ett starkt och inflytelserikt Europa. 
Allister (NI ).
   – Även jag är en oliktänkande ledamot av utskottet för konstitutionella frågor, när det gäller konstitutionen. Jag är emot konstitutionen, för jag understår mig fortfarande att hålla fast vid en tro på maximering av meningsfull nationell suveränitet. 
Skulle jag i detta sammanhang kunna be rådet och kommissionen att bekräfta att den viktigaste prioriteringen vid en folkomröstning bör vara att se till att den blev både fri och rättvis? Är det inte i detta hänseende absolut nödvändigt att garantera två saker: för det första att argumenten mot konstitutionen inte drunknar i ett svall av ensidig propaganda från EU-institutionerna och, för det andra, att den demokratiska folkomröstningsprocessen inte snedvrids av obalanserad finansiering från yttre källor?
Kan rådet och kommissionen därför bekräfta att de bestämt skulle motstå frestelsen att ekonomiskt stödja en propagandaoffensiv för konstitutionen i EU? Detta är nationella folkomröstningar och de bör få vara just det. 
Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt tal är på finska och svenska. Jag skulle vilja ta upp tre frågor. Först och främst har jag en mycket positiv inställning till det konstitutionella fördraget. Det är en anmärkningsvärd förbättring av Nicefördraget, Amsterdamfördraget och alla tidigare fördrag. Det gör EU mer demokratiskt, mer öppet och mer effektivt.
För det andra är det alla institutioners ansvar att godkänna detta fördrag. Det är kommissionens ansvar, det är rådets ansvar och det är Europaparlamentets ansvar. Om fördraget inte godkänns av ett land godkänns det inte i hela unionen, och det ligger inte i vårt intresse. 

 Sista och tredje delen på mumintrollssvenska. Jag tycker att vi alla måste jobba enormt hårt för att få igenom detta nya fördrag. Under år 2005 är vår uppgift som Europaparlamentariker precis som Méndez de Vigo, Leinen, Duff, Voggenhuber och Corbett har noterat, så måste vi försöka köra igenom detta traktat. Det är i vårt intresse.
Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Genom en start kan halva striden vara vunnen, men det är inte hela striden och inte slutet på striden. Konstitutionens start ägde rum genom regeringskonferensen i och med godkännandet av det konstitutionella fördraget, en konferens som avslutade sitt arbete under Greklands ordförandeskap i juni 2003. Det är en framgång som vi alla är särskilt stolta över. Detta är emellertid bara halva historien; denna konstitution måste godkännas. Det vore ett tragiskt misstag och något schizofrent av oss, för att använda en klyscha, om vi ansåg vår oro vara över och att hela frågan och hela problemet nu hade förflyttats till de nationella regeringarna. Även om denna konstitution blir godkänd av alla skulle dess godkännande, om den blev godkänd på grundval av inrikespolitiska och mikropolitiska diskussioner i varje land, vara en pyrrhusseger för Europa.
Med tanke på att lejonparten vad gäller information förstås ligger hos medlemsstaterna, de nationella parlamenten och medborgarna anser jag att det finns tre grundläggande samordningsdelar som är avgörande för oss:
För det första, som EU-organ och institutionella organ får vi inte ingripa eller ägna oss åt avvisande agerande. Vi måste samordna så att den vänstra handen vet vad den högra gör.
För det andra måste vi åtminstone hjälpa till att informera medborgarna med tydliga och enkla ord om skillnaderna mellan Nicefördraget och den nya konstitutionen. Den som invänder mot denna konstitution måste kunna förklara för sig själv och för andra varför och hur det nuvarande fördraget på ett bättre sätt värnar deras skäl för invändning jämfört med vår konstitution. Vi kommer nämligen att fortsätta fungera, även om det bara blir med Nicefördraget.
För det tredje, och denna del är särskilt viktig, måste upplysningen också fortsätta efter folkomröstningarna. Konstitutionen är vid liv. Det slutar inte med dess godkännande. Tvärtom börjar det med dess tillämpning. Den ger våra medborgare rättigheter, rättigheter till deltagande och samarbete för att tvinga oss att lagstifta. Det handlar om rättigheter de måste känna till för att kunna utnyttja dem. Detta är vår skyldighet om vår konstitution skall vara en konstitution som inte bara främjar demokrati, inte bara öppenhet, utan också medborgarnas makt i den union vi bygger tillsammans.
Schlyter (Verts/ALE ).
   – Minst tio länder skall folkomrösta om konstitutionen. Det är klokt, eftersom en konstitution reglerar politikernas makt. Den kan bara ges av folket, inte tas ifrån det. Jag hoppas mitt land blir det elfte landet som tror på demokratin och låter folket bestämma i en folkomröstning.
EU-institutionerna måste stödja folket och demokratin genom att vara neutrala i sin kommunikation och sakligt påpeka förändringarna mot tidigare fördrag. Det är inte institutionernas roll att fixa ”ja” i folkomröstningar, utan att ge människor underlag för beslut. Annars bryter EU mot sina egna demokratiska ideal. Det glädjer mig att kommissionen inte kommer finansiera kampanjer, men om så sker måste ja- och nej-sidan få lika resurser. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
   – Herr talman! Som ledamot i utskottet för konstitutionella frågor beklagar jag djupt att dagens diskussion har dominerats av militärjargong. Det har talats om att ”kämpa för konstitutionen” och om behovet av att vinna ”slaget om konstitutionen”. Man bör komma ihåg att var det än finns en kamp finns det fiender. Ändå finns det tillräckligt med uppdelningar i Europa och Europeiska unionen utan att vi nu skapar nya genom att använda militärjargong som påminner om kalla kriget.
Min fråga till Jacques Barrot och Atzo Nicolaï lyder så här: tror ni verkligen att idén att hålla konstitutionella folkomröstningar i Europa under en och samma dag, en idé som enligt min uppfattning låter ganska opraktisk, är genomförbar? Detta skulle trots allt ses som propaganda och påtvingande av nationers lycka. Herr talman! Om detta måste äga rum under en och samma dag skulle jag vilja föreslå den 30 februari. 
Esteves (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle kort vilja säga att vi alla har kommit till Europeiska unionen eftersom vi delar samma konstitutionella värden. Samtidigt som det inte finns något väsentligt nytt i konstitutionen, förutom större rättslig och politisk integration för medlemsstaterna, förebådar den en ny politisk era genom att klargöra att Europa är mer än ett ekonomiskt område eller en marknad. Det är ett område med värden, ett konstitutionellt område, där den vägledande principen är mänsklig värdighet.
Som en gemensam verksamhet kräver Europa en gemensam mobilisering. Konstitutionen kommer inte att byggas som de föregående konstitutionerna på klassiskt vis; den kommer att mobilisera institutioner, stater och allmänheten inom EU. EU-institutionerna som gav liv åt en dröm kan nu inte ge liv åt rädsla. De måste mobilisera sig själva i denna gemensamma uppgift att införliva allmänheten i en objektiv och genuin diskussion om orsakerna bakom konstitutionen, vilket helt enkelt är en utvidgning av den konstitutionella överensstämmelsen mellan olika stater. Institutionerna måste därför kommunicera direkt med allmänheten och undvika att förmedling uteslutande sker genom staternas försorg. Institutionerna tar de steg som krävs mot tvärgående åtgärder i processen för att avsluta den konstitutionella grunden. Vi måste frångå det absurda i att separera diskursen på EU-nivå och, framför allt, frångå det absurda i att instrumentalisera denna diskurs. Vi träder in i en ny politisk era. EU-institutionerna måste gå i spetsen för detta. 
Sousa Pinto (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr Nicolaï! Jag vill börja med att uttrycka mitt missnöje över den korta inledning av nationalistisk populistisk retorik och av trångsynta attityder till nationella språk som vi har bjudits på.
Även en konstitutionell diskussion ger folk med en sådan trångsynt mentalitet en möjlighet, människor som inte uppfattar vad som står på spel. Herr kommissionär! Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot att det, som vi ser det, vore galet av kommissionen, som hade en avgörande roll att spela när utkastet till konstitutionen lades fram, att inte kännas vid sitt ansvar för att delta i en gemensam strategi med godkännande som mål. En gemensam strategi mellan kommissionen och rådet har större tyngd och går mycket längre än en simpel informationskampanj som används för att sprida objektiv information. Fastän den rollen är mycket viktig går en gemensam strategi mycket längre och har större tyngd.
Med hänsyn till det europeiska projektets karaktär och särskilt villkoren för att godkänna utkastet till konstitution, som så träffande har sagts tidigare, i alla nationella förfaranden för att godkänna ett utkast är andra staters intressen, alla staters intressen och alla EU-medborgares intressen en viktig faktor i alla länder. Ingripande från kommissionens institutioner, kommissionen, rådet och parlamentet självt är dessutom de enda, med tanke på deras obestridliga överstatliga karaktär, särskilt när det gäller kommissionen och parlamentet, som på ett bestämt sätt kan ingripa i detta förfarande utan att straffas för att blanda sig i detta interna demokratiska förfarande som angår de berörda staterna.
Överstatliga institutioner utsätter sig inte för risken att anklagas för att blanda sig i staternas interna demokratiska process och har därför ett större ansvar när det gäller att kämpa för att konstitutionen godkänns. 
Simonot (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kampen för att få Europas kristna rötter inskrivna i ingressen till den europeiska konstitutionen har lett till att en konflikt har uppstått, under konventet och regeringskonferensen, med de tuffaste förespråkarna för sekularism under ledning av Louis Michel och Jacques Chirac på den ena sidan, och vissa länder som Polen, Italien och Portugal, som stöddes av ingen mindre än en så ansedd person som påven Johannes Paulus II, på den andra sidan. Till sist vann ateisternas och frimurarnas påtryckningsgrupper slaget och vänder därigenom Europas bakgrund och dess magnifika kristna civilisation ryggen. Detta var utan tvekan gjort för att bana väg för Turkiets anslutning till EU.
Mina damer och herrar! Tänk på den hemska mening som yttrades av kardinal Pie, en stor biskop i Poitiers, till kejsaren Napoleon III: ”Om Jesus Kristus tid att härska är förbi är också regeringarnas tid att härska förbi.” Tre år senare inträffade händelsen i Sedan. Ett Europa utan minne, som är otroget sitt förflutna och berövat sin kristna själ, är ett Europa utan framtid, dömt till slaveriets värsta avgrunder. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Er företrädare var vänlig nog att påpeka att rådet har rätt att tala längre. Jag anser det vara mer en plikt än en rättighet att kunna kommentera en rad mycket viktiga påpekanden. Jag kan inte garantera att jag är klar på fem minuter. Jag skulle vilja påminna er om, herr talman, att jag fortfarande har några minuter kvar. Jag håller mig naturligtvis till era regler. Min uppfattning är att ett antal av era ledamöter har gjort några väsentliga påpekanden om vems ansvar det är, och i vilken omfattning, att slutföra dessa ratificeringsförfaranden med positivt resultat. Richard Corbett, Íñigo Méndez de Vigo, Alexander Stubb och många andra har påpekat att det självklart finns ett gemensamt ansvar för att förfarandet blir en framgång efter den 29 oktober, när ratificeringen har skrivits under. 
Talmannen.
   – Jag bad rådet att hålla sig inom dessa tidsgränser, eftersom denna diskussion kommer att följas av en annan i rådets närvaro och att presidiet underrättades om er tidsbegränsning, herr Nicolaï. Vi är dock säkra på att parlamentet kommer att ha nytta av den tid ni kommer att överskrida den gränsen med och av den tid ni ägnar åt att svara i frågestunden som följer. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Jag håller mig naturligtvis till era regler. Min uppfattning är att ett antal av era ledamöter har gjort några väsentliga påpekanden om vems ansvar det är, och i vilken omfattning, att slutföra dessa ratificeringsförfaranden med positivt resultat. Richard Corbett, Íñigo Méndez de Vigo, Alexander Stubb och många andra har påpekat att det självklart finns ett gemensamt ansvar för att förfarandet blir en framgång efter den 29 oktober när ratificeringen har skrivits under, även om det beror på att vi alla är beroende av varandra. Vi är alla beroende av att samtliga 25 ratificeringsförfaranden blir framgångsrika för att detta fördrag skall kunna träda i kraft. Där vi kan – detta säger jag särskilt på rådets vägnar; vi kommer faktiskt att göra detta också i rådet – där vi kan måste vi stödja och stärka varandra i detta sammanhang och också lära av varandra. Det vore olyckligt, som Johannes Voggenhuber påpekade i sina kritiska kommentarer, om vi skulle skylla på varandra och vältra över ansvaret på varandra. Därför anser jag det vara verkligen viktigt och värdefullt, som så många i denna kammare har sagt, att de tre institutionerna tar ansvar i detta sammanhang. Det är min övertygelse att kommissionen hittills har spelat en mycket konstruktiv och positiv roll i kommunikationen med Europa för att upplysa allmänheten om fördraget. Det skulle faktiskt vara fel att lägga allt ansvar på dem, eftersom jag anser att medlemsstaterna och parlamentsledamöterna också har ett mycket stort ansvar på detta område.
Många av er tog upp samordningen i tiden av de olika folkomröstningarna. Många fina ord har sagts om hur bra det skulle vara att låta folkomröstningarna hållas vid en symbolisk tidpunkt inom en begränsad tidsram. Jag hoppas att ni håller med mig om att vi inte överväger det, även om vi kan tycka om idén, eftersom det är specifika frågor som relaterar till konstitutionell lagstiftning och som bör hållas inom den nationella sfären. Vad gäller subsidiaritet och frågan om vilken administrativ nivå som skall ta hand om vilket område antar jag att denna kammare i vilket fall inte skulle vilja lägga sig i. Det som är av stor vikt är dock att medlemsstaterna undersöker när och hur harmonisering skulle vara möjlig, och det är just det vi i rådet och rådets sekretariat gör. Vi publicerar de nationella tidtabellerna och ger alltså regeringarna och parlamenten möjlighet att på nationell nivå överväga dessa när de planerar sina egna tidsplaner, så att de kan se om datumen kan organiseras nära varandra. Detta har ingenting att göra med om ni tror på en EU-strategi i den här frågan eller inte, som några av er hävdade. Det handlar helt och hållet om konstitutionell lag och angår precis de känsliga frågor som många av er har nämnt, att folkomröstningar riskerar att bli en nationell leksak. Många ledamöter har gett uttryck för denna oro. Det är därför som rådet är övertygat om att det är bra att ge de nationella parlamenten och de nationella regeringarna lite spelrum för att välja ett lämpligt datum till en sådan folkomröstning. Detta kan sammankopplas med många olika saker, till exempel andra val eller andra aktuella frågor, i de berörda länderna. Jag tror att den ratificering som skall ske i 25 länder underlättas av de länder som har god uppsikt över varandra, men att det nationella ansvaret samtidigt bör förbli intakt.
Med hänvisning till Sylvia-Yvonne Kaufmanns och Carl Schlyters kommentarer skulle jag, vad gäller folkomröstningarna, vilja påpeka att för närvarande har nio medlemsstater beslutat att genomföra folkomröstningar, elva medlemsstater har beslutat att inte göra det och fem länder har fortfarande inte fattat beslut.
Det avgörande är hur vi, de olika institutionerna, de olika regeringarna, går in i ratificeringsförfarandena, hur vi går in i diskussion med den allmänna opinionen och hur vi hanterar folkomröstningarna i de länder där folkomröstningar kommer att hållas. Jag tror till att börja med att Íñigo Méndez de Vigo eftertryckligen sade att vi borde vara för detta, och jag anser också att detta är en uppmaning till medlemsstaterna och regeringarna. Vi kommer från regeringarnas och rådets sida att skriva under fördraget och är för det. Vi är inte opartiska gentemot detta fördrag. För oss är det viktigt att detta fördrag antas och ratificeras. Det är viktigt eftersom alla som läser detta fördrag kommer att se att Europa tack vare det nya fördraget kommer att bli mycket mer demokratiskt, hur man än ser på det. Tänk bara på det oerhört utökade ansvar som parlamentet kommer att få. Äntligen är det ett fullfjädrat Europaparlament. Eller tänk på nivån när det gäller handlingskraft, som kommer att förbättras påtagligt med det nya fördraget, återigen ett exempel på beslutsfattande genom majoritetsomröstning. Tänk på den öppenhet och tydlighet som det här fördraget medför. Ytterligare en punkt som är mycket viktig när jag lyssnar på alla era kommentarer är att även euroskeptikerna, enligt min uppfattning, är nöjda med detta fördrag. Varför? Eftersom det effektivt och i detalj fastställer denna subsidiaritet, de frågor om vem som beslutar vad. Som ett resultat blir Europa inte bara mer demokratiskt på europeisk nivå, utan också nationellt, eftersom de nationella parlamenten kan hävda sig och argumentera för att något kan göras mer effektivt på nationell nivå och inte är en fråga för Europa.
Jag anser inte att det finns en konflikt – som några av er nämnde – mellan att ägna all vår uppmärksamhet åt de som är för eller att bearbeta motståndarna eller, eftersom frågan har tagits upp, att ge faktisk information i stället för preliminär information. Som jag ser det har Brian Crowley, bland andra, rätt att säga att de två inte på något sätt utesluter varandra. Jag riktar också min uppmärksamhet mot kommissionen, eftersom den av goda skäl redan har antytt detta faktum. Faktisk information är ett sätt att avfärda myterna, lögnerna som de kallades här. Genom att använda faktisk information kan vi illustrera varför detta fördrag innebär framsteg för alla i Europa.
Avslutningsvis skulle jag vilja kommentera det möte som skall hållas i Amsterdam den 5 oktober, som gäller ministrarna för europeiska frågor, att de speciellt skall ta upp kommunikationen med Europa och också ratificeringen och de inplanerade folkomröstningarna. Det gläder mig att höra Jacques Barrots åsikter om detta. Det är också glädjande att António Vitorino skall närvara på det mötet, och jag välkomnar hans uttalande om att det vi diskuterade bör påverka kommissionens vidare planer och i sin tur självfallet också beslutsfattandet i Europeiska rådet den 5 november. Jag är också förtjust över att parlamentets ordförande Josep Borrell Fontelles redan har bekräftat att han kommer att närvara på det mötet eftersom, vilket jag sade tidigare, vi utan de tre institutionerna är oförmögna att avsluta detta på ett positivt sätt. Detta möte borde handla om att kommunicera med Europa, men det bör även vara ett möte där det framgår hur det är möjligt att kommunicera om Europa. Det kommer inte vara en plattform för att läsa upp skriftliga uttalanden; medierna kommer att vara närvarande, och jag hoppas att vi kan visa att Europa gynnas av diskussioner. Det som underlättar i det sammanhanget är att er tidigare talman, Pat Cox, är beredd att agera som moderator under detta möte. Den princip som ligger till grund för detta möte, och otvivelaktigt hela det framtida ratificeringsförfarandet för detta fördrag, är att det gagnar allmänheten och att vi tar allmänheten på allvar. 
Barrot,
   . – Herr talman! Jag tänkte fatta mig kort, men vill inte orsaka missförstånd genom att uttrycka mig alltför kortfattat.
Till Íñigo Méndez de Vigo, den första och framstående talaren, skulle jag vilja säga att det naturligtvis inte finns några tvetydigheter. Först och främst ger kommissionen sitt fulla stöd till utkastet till konstitution, och jag kan försäkra er att Michel Barnier, och därefter António Vitorino, som jag biträdde under avslutningen av rådet, verkligen gjorde allt för att få det till stånd. Det kommer att markera ett mycket viktigt steg på vägen mot en mer demokratisk union och till en rad förbättringar, där medbeslutande, eller snarare utvidgningen av parlamentets medbeslutande, är en av de viktigaste delarna.
Detta åtföljs av att det finns ett klart åtagande från kommissionens sida vad gäller utkastet till konstitution och att det inte råder någon tvekan om att kommissionen inte är intresserad av det samråd som det kommer att leda till eller de samråd som kommer att hållas i medlemsstaterna. Jag försökte helt enkelt förklara att kommissionen redan har åtagit sig att förbereda dokument som jag tror har dubbla fördelar när det gäller att vara objektiva och att presentera situationen som den är nu och som den kommer att bli så snart utkastet till konstitution har ratificerats. Allt för ofta är det i själva verket så att debatten om hur EU borde utvecklas rör ihop saker och ting, och det är inte alltid lätt att skilja mellan vad som existerar i dag och vad som existerar i morgon, så vi ville att de medel som vi tillhandahöll skulle vara praktiska, tydliga och funktionsdugliga, även om det säkerligen finns utrymme för ytterligare förbättringar. Jag hoppas att jag har redogjort för vad kommissionen har gjort i denna fråga.
Jag vill inte att det skall råda några tvivel om att finansiering är ett problem. Vi avsatte inte 1,5 miljoner euro till det preliminära budgetförslaget för 2005 för att minska projekten, utan tvärtom för att vi vid den tidpunkt då det preliminära budgetförslaget utarbetades fortfarande var alltför osäkra på vilket resultat det skulle bli till slut. Vi förklarade i alla fall vår avsikt att se över situationen tillsammans med er under budgetförfarandets gång. Situationen är tydligare nu, och vi är redo att agera utifrån de anslag som enligt er kammare och rådet, som företräddes av Atzo Nicolaï, kommer att behöva avsättas för detta ändamål. Kommissionen inför inga restriktioner i detta avseende. Det viktigaste är att de nödvändiga medlen används så snart verksamheten har kommit i gång. I det avseendet får det inte föreligga några missförstånd.
Det får inte heller föreligga några missförstånd när det gäller det jag har sagt. Vi anser att kommissionen på egen hand skulle vara oförmögen att planera en informationskampanj. Samtidigt som jag tackar Jo Leinen vill jag också understryka att vi är särskilt är överens om punkt 6 i resolutionsförslaget, där det anges att rådet, kommissionen och parlamentet måste utarbeta en ordentlig kampanj och en kommunikationsstrategi och att detta kräver en gemensam insats från alla parter. När jag understryker behovet av ett tillräckligt övertygande och effektivt samarbete med medlemsstaterna menar jag verkligen inte att det i vissa medlemsstater borde finnas kampanjer som inte är samordnade och inte harmoniserade med de som genomförs i andra medlemsstater. Som Atzo Nicolaï precis har förklarat är det helt enkelt så att vi måste beakta in vissa nationella aspekter för att vara säkra på att vår informationskampanj kommer att vara så effektiv som den måste vara. Det är alltså önskan om effektivitet som motiverar oss, och kommissionen får inte betraktas som mindre intresserad av den gemensamma ansträngningen för att vinna kampen för att hålla allmänheten ordentligt informerad.
Allesammans måste alltså ta sin del av ansvaret. Kommissionen kommer fullt ut att erkänna sin egen del. Om António Vitorino vore här skulle han kraftfullt uttrycka det så. Som Atzo Nicolaï precis sade kommer António Vitorino att vara i Amsterdam, och vi får hoppas att mötet den 5 oktober kommer att vara produktivt, inte bara vad gäller riktlinjer för vårt gemensamma projekt för alla europeiska medborgare – med information som kommer att vara, jag upprepar, objektiv – men också vad gäller samordningen av vissa samråd som många av er med rätta har uttryckt en önskan om. Det ligger sannerligen i vårt intresse att det som kommer att bli ett organ av europeiska medborgare skall vara möjligt att höra genom organiserade samråd i de olika medlemsländerna och genom deras samordning.
Herr talman! Jag skall avsluta med att uttrycka min önskan att mötet i Amsterdam kommer att kunna kasta så mycket ljus som möjligt på vad som krävs för ett effektivt partnerskap mellan parlamentet, rådet och kommissionen för att vinna kampen på informationsområdet. Jag skulle vilja föreslå att det skall vara objektivitet och uppriktighet, för jag litar på Europa och jag är övertygad om att uppriktig information sannolikt kommer att erövra ett brett allmänt stöd. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär. Mina damer och herrar! Debatten är nu avslutad. Omröstningen om den resolution som hör till denna debatt kommer att äga rum den 14 oktober. Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet. Jag ger nu ordet till Atzo Nicolaï för att besvara den första frågan från Sarah Ludford om rättvis rättegång för europeiska medborgare och personer bosatta i Europa.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Debatten om dessa frågor från parlamentet till rådet visar att i stället för att garantera en uppriktig, tydlig och upplysande diskussion, i vilken olika politiska åsikter och argument vädras när det gäller det konstitutionella fördraget, har parlamentet reagerat försiktigt och fegt gentemot de nationella folkomröstningar som har tillkännagivits.
Det går inte att på något annat sätt tolka det faktum att parlamentet har frågat ut kommissionen om de åtgärder den har för avsikt att eftersträva inom räckvidden för kommunikationsstrategin, som syftar till att uppnå en ratificering av fördraget.
Detta gäller också det faktum att rådet tillfrågades om de åtgärder det har tänkt att vidta för att definiera en gemensam strategi för medlemsstaterna och, om möjligt, en samordnad tidtabell för ratificering av EU-konstitutionen och för att utarbeta en kommunikationsstrategi som syftar till att uppnå positiva resultat i ratificeringsförfarandena.
Parlamentet vill anta en ”linje”, en ”tidsplan” och en ”strategi” – med användning av gemenskapens medel, inklusive finansiella resurser – för att garantera ”ett positivt resultat”, med andra ord ett godkännande av den ”europeiska konstitutionen”. Detta är oacceptabelt.
Det här är ingen ny idé, eftersom Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen (UNICE) har ställt samma krav. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B6-0007/04).
Vi skall nu behandla en rad frågor. 
Talmannen.
Kan rådet i detalj beskriva vad det har gjort för att få en rättvis rättegång eller frisläppande för europeiska medborgare och personer bosatta i Europa som sitter fängslade i Guantánamo Bay, Bagram, Abu Ghraib, Diego Garcia och andra fångläger som administreras av myndigheter i USA, och vilka resultat som uppnåtts? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Som jag redan har sagt som svar på en rad frågor från er kammare, upprepar rådet att det är de berörda enskilda medlemsstaterna som ansvarar för att försvara rättigheterna och intressena för medlemsstaternas medborgare i utlandet, vilket föreskrivs i Wienkonventionen om konsulära förbindelser. Medlemsstater vars medborgare hålls fångna i Guantánamo Bay eller på andra ställen vidtar de åtgärder de anser vara nödvändiga för att säkerställa att deras medborgares rättigheter respekteras inom ramen för deras bilaterala förbindelser med Förenta staterna. Rådet kan inte tillhandahålla några detaljer om dessa tillvägagångssätt. Frågor om detta skall riktas till de berörda medlemsstaterna. I allmänna ordalag vill jag med anledning av denna fråga understryka att EU alltid har uttryckt sin oro över situationen i Guantánamo Bay och har, vid flera tillfällen i kontakten med Förenta staterna, uttalat sig om att fångarnas behandling bör följa de normer som fastställts i Genèvekonventionen och i de mänskliga rättigheterna. Så sent som i juli ägde en officiell diskussion mellan Europeiska unionen och Förenta staterna rum, då Förenta staterna framhöll inrättandet av vad de kallar till följd av de senaste avgörandena från USA:s högsta domstol. Europeiska unionens företrädare framförde den oro som fortfarande existerar på den europeiska sidan, och då även när det gäller inrättandet av en ny kategori fångar, som kallas ”fientliga stridande”. Avslutningsvis kommer det nederländska ordförandeskapet i sina kontakter med Förenta staterna att fortsätta ta upp oron som kvarstår om fångarnas tillstånd i Guantánamo Bay och behandlingen de får. 
Ludford (ALDE ).
   – Jag tackar rådets ordförandeskap för svaret, men är tvungen att säga att jag åter blir besviken. Enligt artiklarna 6 och 7 i EU-fördraget skall Europeiska unionen ha en politik för de mänskliga rättigheterna. Vi har en stadga om de grundläggande rättigheterna och vi bygger ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Vi inför klausuler om de mänskliga rättigheterna i externa avtal. I förmiddags hörde jag faktiskt rådsordföranden säga att vi i framtiden kommer att ha antiterrorismklausuler i dessa avtal. 
När det gäller vår mäktigaste och viktigaste internationella partner har dock Europeiska unionen inte nått en gemensam ståndpunkt eller gjort någon formell till Förenta staterna, såvitt jag förstår. En advokat för några av de kvarvarande brittiska fångarna har i dag beskrivit den brittiska regeringens hållning som feg. Hur skulle ministern beskriva Europeiska unionens hållning på det hela taget, när några av våra medborgare och invånare fortfarande hålls olagligt fängslade, misshandlas och till och med torteras samt förvägras såväl frigivning som en rättvis rättegång? Varför gör inte Europeiska unionen som sådan några formella framställningar? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! På rådets vägnar måste jag tyvärr säga att jag inte kan fördriva Sarah Ludfords besvikelse, men jag hoppas att jag tydligt har uttryckt vår oro och att jag har uttryckt att vi, när vi har möjlighet till det, fullgör vårt ansvar och vidtar de åtgärder som jag förklarade i mitt första inlägg. 
Talmannen.
Sunday Times publicerade nyligen ett upprörande reportage om bruket att bura in småbarn vid Raby-hemmet nära Prag i Tjeckien. Man hade upptäckt fem förståndshandikappade barn och ett litet barn med cerebral pares inhägnade i burar som de bara fick lämna under en kort stund på morgonen för att matas och tvättas. Vid ett annat hem hade en 14-årig flicka dött då en ribba från hennes bur föll över henne.
Amnesty International och Human Rights Watch har fördömt användningen av burar som de uppfattar som en kränkning av internationell rätt och ett brott mot Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter. Även kampanjaktivister, bland dem barnboksförfattaren J.K. Rowling, har fördömt denna barbariska form av behandling som omänsklig.
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att se till att denna praxis med inburning stoppas? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Rådet känner inte till att inburning, som beskrevs i denna fråga, används i någon medlemsstat. Samtidigt vill rådet påminna kammaren om att det fullständigt stöder respekten för mänskliga rättigheter och kampen mot all slags diskriminering på grundval av ålder eller handikapp. Samtidigt vill rådet också understryka att alla medlemsstater, inklusive Tjeckien, har signerat Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Som ni säkert känner till innefattar den, i artikel 3, bestämmelser om kampen mot grym och omänsklig behandling. De har också ratificerat konventionen om barnets rättigheter och konventionen mot tortyr. Konventionen om barnets rättigheter innehåller specifika bestämmelser om diskriminering på grund av funktionshinder, artikel 2, och om mentalt och fysiskt handikappade barn i artikel 23. Rådet kommer kontinuerligt att fortsätta sitt engagemang för respekten för mänskliga rättigheter och för att förbjuda all slags diskriminering. 
Stihler (PSE ).
   – Jag är något förvånad över rådets svar, eftersom jag anser att vi bör vara medvetna om frågan om sängburar. De är inte bara grymma, orättfärdiga och ovärdiga utan orsakar också ilska, aggression och depression hos de berörda barnen. Användningen av sängburar strider mot internationell rätt: den står i strid med FN:s konvention om barnets rättigheter och fördöms av Amnesty International och Human Rights Watch. 
Jag har ett antal följdfrågor. Hur kommer rådet att övervaka situationen? Vilka påtryckningar kan rådet sätta in för att få slut på den skändliga användningen av sängburar? De finns inte bara i Republiken Tjeckien utan även i Slovakien, Slovenien och Ungern. Vilket stöd kan de olika länderna ges i syfte att se till att ett förbud genomförs riktigt? Och till sist, vad ämnar rådet göra när det gäller utvidgningsförhandlingarna med Rumänien, där detta såvitt jag förstår också är ett problem? Jag skulle välkomna ett svar från er, herr Nicolaï. Jag ber er att ta frågan på mycket stort allvar. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Catherine Stihler är nog medveten om att rådets alternativ och makt självklart är begränsade, men som tur är finns det andra kanaler och andra organ som kan ta hand om sådana här situationer. Inom ramen för dessa begränsningar är rådet naturligtvis alltid uppmärksamt, och Stihler är också medveten om på vilka sätt det kan utöva inflytande och involveras om det får kännedom om något. 
Talmannen.
När det gäller området för externa förbindelser nämner det holländska ordförandeskapet bland sina prioriteringar inte främjandet av förbindelserna med länderna på Balkan, och inte heller något om främjandet av återuppbyggnadsprocessen i de här länderna. Europeiska kommissionen uppger i sin senaste rapport (den tredje rapporten om stabilitets- och associeringsprocessen i sydöstra Europa) att den ur budgeten för 2004 beviljat sammanlagt 71 miljoner euro (en ökning med ca 13 procent) för västra Balkan. Anslagen är avsedda dels för återuppbyggnad, dels för nya åtgärder för att främja regionalt samarbete.
Ämnar rådet inom de här ramarna ta några konkreta initiativ för att stärka återuppbyggnadsarbetet och det regionala samarbetet mellan länderna på Balkan och EU:s medlemsstater? Anser rådet att Balkanländernas förpliktelser uppfyllts på tillfredsställande sätt med avseende på stärkandet av det regionala samarbetet och främjandet av den rad konkreta mål och initiativ som formulerades vid toppmötet i Thessaloniki? Har rådet för avsikt att be kommissionen lägga fram nya förslag i dessa frågor? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Västra Balkan tillhör fortfarande Europeiska unionens prioriterade frågor. Bernard Bot, utrikesministern, besökte regionen mellan den 21 och 23 juli, vilket var en av de första resorna han gjorde i egenskap av ordförande i ministerrådet, och betonade att regionen kommer att kvarstå som en prioritering för EU under det nederländska ordförandeskapet och att dessa länders framtid ligger inom Europeiska unionen.
Den stora vikt som det nederländska ordförandeskapet lägger vid västra Balkan framgår av de övriga ministermötena, däribland det allra första mötet som associeringsrådet för stabilitet hade med FYROM och förberedelserna för det första militära uppdraget, ”Operation Altea”, i Bosnien och Hercegovina.
Vid toppmötet i Thessaloniki i juni 2003 utlovade Europeiska unionen återigen sitt starka stöd för ansträngningarna att befästa demokratin och stabiliteten på västra Balkan och åtog sig att stödja deras ekonomiska utveckling och regionala samarbete. Som ni säkert känner till har Europeiska unionen och länderna på västra Balkan redan en strategi och en dagordning, stabiliserings- och associeringsprocessen (SAP). Det som måste göras framgår klart och tydligt av de nya instrumenten, som kallas partnerskap, som fastställer de åtgärder som skall prioriteras och erbjuder länderna på västra Balkan en sammanhängande ram för att de skall kunna närma sig EU. Ytterligare framsteg inom stabiliserings- och associeringsprocessen beror på hur fast beslutna de båda parterna är, EU och länderna på västra Balkan, att uppfylla sina förpliktelser. I vilken takt länderna på västra Balkan gör framsteg under sin väg mot EU beror på de resultat som vart och ett av dem uppnår när de genomför reformer. I vissa länder måste framstegen åtföljas av ökat regionalt samarbete, och Europeiska unionen kommer att fortsätta sitt samarbete med stabilitetspakten för sydöstra Europa, SEECP och de övriga berörda aktörerna för att ytterligare förbättra det regionala samarbetet. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr minister! Tack så mycket för ert svar och bekräftelse på att Europeiska unionen och, mer specifikt, rådet engagerar sig för stabiliseringsprocessen i sydöstra Europa.
Som Europaparlamentet noterade i sin årsrapport och som tydligt kom till uttryck vid toppmötet i Thessaloniki måste vi börja granska och utvärdera genomförandet av de åtaganden som länderna i det aktuella området har utlovat.
Min fråga tog upp just denna punkt. Jag har också tagit ställning genom att säga att det finns ytterligare resursstöd utöver den välbekanta finansieringsramen och utöver 2004 års budget. Har ni utvärderat om dessa länder i sydöstra Europa efterlever sina åtaganden? 
Nicolaï,
   . – Jag anser att den ärade ledamoten har tagit upp en viktig fråga, och det gläder mig att jag har kunnat upplysa henne om detta. Utöver det jag sade i mitt första tal har jag ingen mer detaljerad information att ge som svar på hennes kommentarer. 
Talmannen.
EU är aktivt på alla de fem kontinenterna när det sker miljökatastrofer, särskilt med sitt program ECHO. Dessa miljökatastrofer, vars omfattning ständigt ökar, framkallas av decenniers försummelser på miljöskyddsområdet och kan komma att överstiga gemenskapens förmåga att ge bistånd.
EU har undertecknat Kyotoprotokollet och dess resolutioner och mål, och EU är också världens ledande ekonomiska makt och handelsmakt.
Varför tar rådet inte itu med de bakomliggande orsakerna till dessa globala miljökatastrofer, genom att kräva ratificering av Kyotoprotokollet som en förutsättning för förhandlingar och avtal mellan EU och tredjeländer? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! EU:s hållning i frågor rörande klimatförändringar är tydlig i de yttre förbindelserna. Rådet tar regelbundet upp klimatförändringar och klimatfrågor och understryker då gång på gång hur viktigt det är att snarast genomföra Kyotoprotokollet. Det har skett vid ett antal möten som ingår i den politiska dialogen och av vilka några hölls på högsta nivå med sådana partnerstater som Förenta staterna och Ryssland. Båda dessa skulle som ni vet, om de ratificerade, kunna få vågskålen att väga över till att få Kyotoprotokollet genomfört.
Jag skulle även vilja påminna kammaren om att en hållbar utveckling, där klimatpolitiken är en mycket viktig del, är ett begrepp som förekommer inom alla områden av samarbete med tredjeländer. Cotonouavtalet med AVS-staterna är ett exempel på det. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Jag är väldigt besviken på det svar som rådet ger eftersom vi vet att det är viktiga påtryckningar vi utövar på Förenta staterna och Ryssland. I dag vet vi dock att vi har vissa medel till vårt förfogande, inbegripet villkor som gäller ratificeringen av Kyotoprotokollet i avtalen med medlemsstaterna. Vad jag undrar, och vad jag vill fråga er, är om EU är redo, om rådet är redo att i förhandlingarna med tredjeländer göra handelsavtal avhängiga en ratificering av Kyotoprotokollet. Ni svarade inte på det. Det är dock uppenbart att om ni vill bekämpa utsläppen av växthusgaser så är det där ni måste börja. Medlen finns ju. Vi är ledande i världen. Låt oss utnyttja den här hävstången för att få Kyotoprotokollet att träda i kraft. 
Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Jag skulle vilja göra ett tillägg till frågan från Marie Anne Isler Béguin genom att fråga om rådet verkligen befinner sig i en sådan situation att det kan försöka försvara Kyotoprotokollet i sina förbindelser med tredjeländer. Jag vet nämligen fortfarande inte hur rådet verkligen ställer sig till detta protokoll.
I vilken utsträckning har medlemsstaternas strategier för genomförande av Kyotoavtalet harmoniserats och hur kommer medlemsstaterna att förhålla sig den 28 september då Internationella civila luftfartsorganisationen behandlar ett ändringsförslag som skulle vända upp och ned på ICAO-förordningen i fråga om utsläpp från flygplan på internationella flygningar? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja svara på den andra följdfrågan. Rådets befogenheter är faktiskt begränsade när det gäller att utöva de påtryckningar som ledamöterna talade om. Vi gör vad vi kan, och det kan jag bevisa. Jag kan kanske göra det, herr talman, genom att tillägga att den berörda nederländska ministern i höst, som en del av ordförandeskapet för Europeiska unionen, kommer att göra en internationell klimatturné mot bakgrund av de problem som de två ledamöterna tagit upp. Han avser att besöka Förenta staterna, Kina, Indien, Brasilien, Sydafrika, Qatar och även ett antal av EU:s medlemsstater i ett försök att samla de positiva krafterna kring internationell klimatpolitik. Det resultat som den här rundresan förväntas ge är att de länder han besöker inser att det finns ett klimatproblem och blir villiga att diskutera en långsiktig klimatpolitik. 
Talmannen.
Under valet till Europaparlamentet saknades det en verklig debatt om Europafrågor. Kan det nederländska ordförandeskapet ange vilka nya initiativ man tänker ta för att visa hur EU förbättrar livet för medborgarna i de 25 medlemsstaterna? 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Den här frågan har allt att göra med den plenardebatt som vi nyss hade om kommunikationen med allmänheten, om det dåliga deltagandet i det senaste valet till Europaparlamentet och om den bredare frågan om en större delaktighet bland allmänheten, något som även är viktigt för rådet och som det gjorde ett uttalande om i juli. Frågan anger även vikten av att lyssna till allmänheten och ta upp de problem som de själva anser sig kämpa mest med. Det är exakt det tillvägagångssätt som vi kommer att ta ställning till vid mötet – som redan nämnts – den 5 oktober. Berörda ministrar skall börja ta sig an det här och sedan redovisa för Europeiska rådet den 5 november. En annan sak är behovet av att inte endast ta upp de vardagliga problemen utan även diskutera den avgörande frågan om hur EU skall närma sig befolkningen.
Jag tycker att den här frågan diskuterades tillräckligt i debatten tidigare, men kanske jag kan lägga till något om förfarandet. Det är särskilt en fråga för de fyra ordförandeskap som följer på det nederländska, och den behöver tas upp inte bara i samband med folkomröstningar utan mer övergripande i samband med kommunikationen med allmänheten. 
Crowley (UEN ).
   – Jag vill tacka ordföranden för hans svar på frågan och även för hans tidigare yttranden.
Under det irländska ordförandeskapet inrättade minister Dick Roche en arbetsgrupp i rådet i syfte att söka efter bättre sätt att informera medborgarna om EU:s fördelar. Det finns ett behov av bättre kommunikation och förståelse, inte bara av vad EU gör utan även av medborgarnas ansvar, för att se till att vi blir så bra som vi kan bli. Det enda sättet att garantera det är att göra medborgarna mer direkt delaktiga i öppna forum och i kommunikation osv.
Jag vill be ordföranden att på nytt bekräfta sitt åtagande att fortsätta detta slags process för att finna det bästa sättet att se till att medborgarna vet exakt vad vi gör och inte gör på EU-nivå. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Jag skall mycket gärna upprepa det löfte som jag redan givit om att fortsätta bära den fackla som min företrädare Dick Roche, minister för Europafrågor under det irländska ordförandeskapet, tände för åtminstone de fyra kommande ordförandeskapen och att denna fackla skall fortsätta brinna. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja be ordföranden låta mig söka den positiva europeiska profilen längre bort också, inte bara i EU:s 25 medlemsstater utan även i resten av världen.
Vi får inte glömma att Europeiska unionen, med sin gemenskapsbudget och sina medlemsstater, är den största källan till utvecklingsstöd och humanitärt bistånd i världen.
Det framgår dock tydligt av de erfarenheter som flera ledamöter har av besök i utvecklingsländer att det inte är uppenbart: medborgarna i utvecklingsländerna känner bättre till enskilda medlemsstater eller internationella organisationer, exempelvis Världsbanken eller Förenta nationerna, än de känner till Europeiska unionen.
Jag tror att vi, i våra nuvarande ansträngningar att lyfta upp vår politiska profil och öka vår närvaro i världen, även måste tänka på vår framtoning i världen utanför. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Debatten om ”Förmedla Europa till medborgarna” har, som ledamoten sade, allt att göra med EU:s framtoning både inom och utanför Europa, och det håller jag fullständigt med henne om. Det vi inriktar oss på är den europeiska allmänhetens frågor om Europeiska unionen, vilket verkligen även omfattar diskussioner om Europeiska unionens roll i världen eftersom det också är något som allmänheten allt mer förväntar sig av sitt EU. 
Talmannen.
Det nederländska ordförandelandet har uttryckt sin önskan att på basis av en positiv agenda arbeta för stärkta transatlantiska förbindelser, inbegripet handelsförbindelser och ekonomiskt samarbete. Kommer rådet nu att lägga fram en detaljerad redogörelse för vad det avser att ta med i sin positiva agenda, och ämnar det utveckla initiativ även på andra områden än handelsförbindelser och ekonomiskt samarbete, såsom till exempel kultur och utvecklingsbistånd? 
Nicolaï,
    – Herr talman! Ledamoten har i sin fråga mycket riktigt uppmärksammat att den positiva agendan för transatlantiska förbindelser sträcker sig mycket längre än ekonomiskt samarbete och handelsförbindelser. Den omfattar verkligen flera olika områden. Vårt partnerskap med Förenta staterna vilar på delade värderingar och gemensam oro; vår förbindelse över Atlanten är, som det anges i den europeiska säkerhetsstrategin, unik. Europeiska unionen och Förenta staterna arbetar på gemensamma strategier för att hantera sådana uppkommande hot som terrorism, spridning av massförstörelsevapen, förbrytarstater och organiserad brottslighet. Båda har ett nära samarbete för att främja respekten för mänskliga rättigheter i länder som ingår i Förenta nationerna. De vidtar gemensamma åtgärder för att främja fred, stabilitet, demokrati och utveckling i sådana områden som Balkan, södra Kaukasus och i länder som Afghanistan. De vill båda se Irak utvecklas till ett stabilt, demokratiskt och självstyrande land. Vad gäller fredsprocessen i Mellanöstern har de båda åtagit sig att arbeta för en fredlig lösning i linje med färdplanen. De samarbetar även i krishantering; Darfur i Sudan är ett exempel på det.
Det visade sig nyligen vid toppmötet mellan EU och Förenta staterna den 26 juni hur starka, djupt rotade och betydande förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är. Det toppmötet var ett utomordentligt tillfälle att utarbeta en framåtblickande agenda och var, som ni vet, en möjlighet att anta sju gemensamma uttalanden om huvudprioriteringarna för samarbetet mellan EU och Förenta staterna. Rådets prioritet är att koncentrera sig på en målmedveten uppföljning av dessa uttalanden. Vad gäller samarbetet mellan EU och Förenta staterna inom området utvecklingsstöd får EU, i sin roll som givare, möjlighet att på trepartsmöten ta upp frågor som handlar om stöd. EU:s utvecklingspolitik bygger på fattigdomsminskning, målen i FN:s millenniedeklaration och på avtal om utvecklingsfinansiering. Europeiska unionen är öppen för vidare diskussioner med Förenta staterna angående dessa projekt. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Förbindelser med Förenta staterna är också en faktor i många internationella avtal, till exempel Kyotoprotokollet, som inte har undertecknats av Förenta staterna.
Tror ni att det vore möjligt för oss att förhandla med Förenta staterna i syfte att fortfarande nå en överenskommelse om Kyotoprotokollet? Principen vore att sträva efter en gemensam lagstiftning på båda sidor av Atlanten. 
Nicolaï,
   . – Herr talman! Kyotofrågan har naturligtvis diskuterats med Förenta staterna. När Kyoto och frågan om dess ratificering diskuterades för en tid sedan berättade jag hur vi hanterar detta i rådet och, för att vara specifik, jag sade också att medlemmar av det nederländska ordförandeskapet är engagerade i dialoger, bland annat med Förenta staterna. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 7–23 att besvaras skriftligen.(1)
Frågestunden är avslutad.
()(2) 

