Uttalande av talmannen
Talmannen.
Kolleger! Efter en särskilt våldsam sommar med fortlöpande attacker mot militär personal i Irak, avskyvärda attacker mot oskyldiga civila i Mumbai, i Jerusalem och i helgen även i Najaf, är det tyvärr min plikt att särskilt nämna bombningen av Förenta nationernas högkvarter i Bagdad. Den 19 augusti 2003 dödades FN:s särskilda representant i Irak, Sergio de Mello, tillsammans med FN-personal, irakiska civila och anställda från andra humanitära biståndsorganisationer och bilaterala organisationer, när de deltog i ett samordningsmöte i FN-byggnaden, vid tidpunkten för dådet denna dag.
På era vägnar skickade jag omedelbart ett brev till Förenta nationernas generalsekreterare, där jag uttryckte vår djupaste medkänsla och solidaritet med offrens familjer, vänner och kolleger.
Denna gång har Förenta nationerna drabbats av ett hårt slag. Genom Sergio de Mellos tragiska död har Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan inte bara förlorat en synnerligen kompetent representant och rådgivare, utan även en nära och uppskattad vän. Generalsekreterare Annan skall veta att han har Europaparlamentets fulla och fasta stöd vid denna dystra och prövande tidpunkt.
Tragedin med liv som gått till spillo har även berört oss i parlamentet personligt och direkt. Bland de döda fanns en före detta assistent till en ledamot i kammaren och brodern till en anställd vid parlamentet.
Det lämpligaste sättet att hedra det orubbliga mod som visades av Sergio de Mello och de övriga som miste sina liv i Bagdad, är att Förenta nationerna uppfyller sitt mål att snabbt återupprätta respekten för internationell rätt och lag och ordning i Irak, och kan skapa anständiga levnadsförhållanden för den irakiska befolkningen.
Jag ber er att hedra deras minne med en tyst minut.
(Parlamentet höll stående en tyst minut.)

Talmannen.
Det slutliga förslaget till föredragningslista som i enlighet med artiklarna 110 och 110a i arbetsordningen utarbetades av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen den 28 augusti 2003, har delats ut. Följande ändring har föreslagits:

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Med anledning av detta förslag vill jag påminna kammaren om att jag i egenskap av Europaparlamentets talman år 1991 hade äran att tilldela Aung San Suu Kyi Sacharovpriset, som i hennes frånvaro mottogs av hennes man, en brittisk medborgare som sedan dess avlidit. Hon har sedan 1991 fortsatt att kämpa för samma sak. Jag tycker att vi snarare än att hålla en debatt om aktuella och brådskande frågor bör göra en vädjan och hylla Aung San Suu Kyis uthållighet, förutom att stödja hennes rättfärdiga kamp.
(Applåder)

Talmannen.
Det är tydligt att kammaren stöder denna begäran fullt ut.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Arbetsplanen fastställdes.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Jag vet att detta är en tröttsam upprepning, men när nu stackars gamla Ryanair har förhindrats att flyga till Strasbourg, kan ni tala om för oss om Air France - som denna kammare hyser mycket blandade åsikter om - är berett att återuppta sin linje från London, som bolaget ställde in vid första tecken på konkurrens på sträckan?
(Applåder)

Talmannen.
Jag tog upp detta förra veckan med den franska ministern med ansvar för Europafrågor. Såvitt jag förstår kommer hon att ta itu med saken omgående. Om jag får mer information från andra kontakter under veckans gång, skall jag med glädje se till att kammaren får ta del av den. Jag antar att vi också måste dra lärdom av våra erfarenheter, som ju utgör en annan form av information i detta sammanhang.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Angående den kommentaren vill jag bara tillägga att talesmannen för Air Frances dotterbolag Brit Air som stod för linjen uppgav i tidningen The Times förra veckan att även om domslutet mot stödet till Ryanair bekräftas, kanske bolaget ändå inte återupptar rutten till Strasbourg, eftersom det eventuellt hittar lönsammare flygsträckor. Detta fick mig att skriva ett brev som The Times publicerade, om att europeiska skattebetalare har mer att vinna på att inte alls subventionera denna resecirkus som uppgår till 169 miljoner euro per år.
(Applåder)

Tsatsos (PSE).
Herr talman! Tyvärr måste jag ta avstånd från en oacceptabel och skamlig handling som begåtts av de turkiska trupper som olagligt ockuperar norra delen av Cypern. 
I lördags fördrevs två grekcypriotiska lärare vid den grekiska förskolan i Rizokarpaso, Alexia och Grigoris Koukotsikas, och deras barn från Rizokarpaso, dit de hade kommit för att överlämna skolbyggnaden och skolmateriel till sina efterträdare. Karpasias samordningskommitté uttrycker farhågor för att alla grekcyprioter som är kvar i Karpasia skall fördrivas, och att de först drabbade blir familjer med barn på mellan- och högstadiet. Kommittén har betonat att sedan ett förslag lagts fram om att inrätta en privat mellan- och högstadieskola i Rizokarpaso, hotar de turkiska inkräktarna också med att stänga folkskolan i samhället, som är den enda öppna grekiska skolan i det ockuperade området. Jag tror inte, herr talman, att jag behöver påpeka för kammaren hur många och vilka grundläggande rättigheter och internationella fördrag som kränks.
Jag ber er, herr talman, att ingripa mot de turkiska myndigheterna i Ankara, vars företrädare skamlöst än en gång bryter mot lagen i den ockuperade delen av Cypern.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ta upp samma fråga. Barn och ungdomar har i närmare 30 år nekats undervisning på mellan- och högstadienivå i de grekcypriotiska samhällen som ligger som enklaver på norra Cypern. Resultatet av detta är att när barnen i dessa enklaver uppnår skolåldern måste de åka till andra delar av Cypern för att gå i skolan. Detta leder till att familjer splittras och är enbart avsett att fördriva de få återstående grekcypriotiska familjerna från sina hem i norra delen av Cypern, som för närvarande kontrolleras av de turkiska myndigheterna. 
Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har lämnat in en protest i frågan och konstaterat att det handlar om en överträdelse av artikel 2. Jag uppmanar kammaren att vädja till Denktash att ompröva sitt beslut att inte tillåta att mellan- och högstadieskolorna öppnas på nytt. Familjerna i dessa enklavsamhällen har alltför länge berövats sina mänskliga rättigheter och rätten till utbildning. Nu när det finns allt fler tecken på försoning mellan de två grupperna på Cypern, och när Cypern är på väg att bli medlem i Europeiska unionen, är det en mycket lämplig tidpunkt att ge uttryck för denna försoning genom att tillåta mellan- och högstadieskolorna i de grekcypriotiska enklavsamhällena att återuppta sin verksamhet.

Talmannen.
Som svar till de båda ledamöterna kan jag meddela vi skall ta upp frågan med de relevanta myndigheterna i Ankara och på norra Cypern.

De Rossa (PSE).
Herr talman! På kammarens vägnar vill jag be er att framföra vår medkänsla och vårt medlidande till Jean McConvilles familj, vars kvarlevor av en händelse påträffades för ungefär en vecka sedan. Hon var en av de nio ?försvunna? som IRA i Irland tar på sig ansvaret för. Denna kvinna - mor till tio barn och 37-årig änka - blev bortförd, mördad och begravd på hemlig plats för nästan 30 år sedan. Fem av de nio personer vars försvinnande IRA tar på sig ansvaret för, har ännu inte påträffats.
Jag uppmanar er också att vädja till de irländska och brittiska regeringarna att använda alla sina kontakter med IRA för att få närmare uppgifter om var de fem olycksaliga offren för IRA:s terror befinner sig. Den sinnesro som familjerna till dessa ?försvunna? behöver är viktigare än mördarnas trygghet och säkerhet.
(Applåder)

Helmer (PPE-DE).
Herr talman! För en vecka sedan var jag i den lilla staden Jogeva i Estland och såg den grupp som reser runt och arbetar för EU:s folkomröstningskampanj. Här fanns professionella, uniformerade kampanjflickor som delade ut tendentiös propaganda. På en av trycksakerna förekom PPE-DE-gruppens namn, och en manlig modell under den bisarra rubriken ?Rösta ja för sexigare män?.
(Skratt och applåder)
En diplomat från den tyska ambassaden i Estland, Carsten Wilms, höll ett tal för anslutningen. Detta var ett tydligt brott mot artikel 41 i Wienkonventionen från 1961 som förbjuder diplomater att ingripa i värdländernas inre angelägenheter.
Herr talman! Kan ni och jag tillsammans fördöma detta brott mot Wienkonventionen, och kan ni skriva till medlemsstaternas utrikesministrar och påminna dem om deras skyldigheter i sammanhanget?

Talmannen.
Om jag förstod er rätt, herr Helmer, sade ni att hänvisningen till ?sexigare män? fanns på litteratur från PPE-DE-gruppen. De måste ha känt till att ni är medlem i denna grupp.
Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Tillåt mig påpeka att de militära trupper i Irak som ni inledningsvis nämnde i själva verket är ockupationstrupper.
Och nu till mitt ämne. Enligt uppgifter vi tagit del av har det rumänska rättsväsendet strukit Socialistiska arbetarpartiet, som har 110 000 medlemmar och fram till helt nyligen var representerat i parlamentet, från listan över landets erkända politiska partier. Beslutet att stryka partiet är uppenbart olagligt, eftersom det strider mot lag 14/2003 om politiska partiers verksamhet. Beslutet fattades efter den rumänska regeringens intensiva påtryckningar mot rättsväsendet, och efter det att det regerande socialdemokratiska partiet lagt sig i Socialistiska arbetarpartiets interna angelägenheter.
Greklands kommunistiska parti fördömer de rumänska myndigheternas olagliga och oacceptabla handlingar, vars syfte uppenbarligen är att tysta alla de som försvarar de grundläggande rättigheterna och stöder socialistiska visioner. Vi kan inte undgå att se ett samband mellan dessa olagliga handlingar och upprättandet av amerikanska militärbaser i Rumänien och landets kommande anslutning till Europeiska unionen.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Beklagligt nog vill jag ta upp frågan om uppgiftslämning (whistle-blowing). Det handlar om ett fall som rör en av mina väljare, Robert Dougal Watt. Han arbetade tidigare för revisionsrätten och för över ett år sedan delgav han många Europaparlamentariker sin djupa oro över hur revisionsrätten skötte en del av sin verksamhet. Han sjukskrev sig senare och efter det blev han föremål för ett disciplinärt förfarande. I egenskap av hans företrädare kontaktade jag revisionsrättens generalsekreterare, inte för att uttrycka en åsikt om huruvida Watts påpekanden var korrekta eller inte, utan helt enkelt för att göra rätten uppmärksam på att jag ansåg att Watt - oavsett om han hade rätt eller inte - var en socialt ansvarskännande person som agerade i vad han såg som allmänhetens intresse. Han bör behandlas med vederbörlig respekt. 
Såvitt jag förstår rekommenderade disciplinnämnden senare att han skulle degraderas, men den 13 juli 2003 fick jag reda på att han just hade avskedats. Detta är första gången jag får tillfälle att tala med mina kolleger om hur mycket frågan bekymrar mig. Jag anser att kammaren bör undersöka om vi har ett lämpligt skydd för uppgiftslämnare i Europeiska unionen.
Bestämmelserna har ändrats och blivit strängare, men jag är inte helt säker på att situationen fungerar tillfredsställande, och det beklagar jag verkligen. De av oss som tror starkast på den europeiska integrationens förtjänster har också störst intresse av att se till att integrationen ovillkorligen sker med oklanderlig integritet och med hänsyn till skyddet av enskilda personer.
(Applåder)

Talmannen.
Den fråga ni tar upp förtjänar verkligen att undersökas. Kanske är budgetkontrollutskottet det lämpligaste parlamentsorganet för en inledande bedömning av frågan.

Andrews (UEN).
Herr talman! I slutet av juli och i början av augusti 2003 närvarade jag vid de avslutande förhandlingarna i rättegången i Bogota mot tre irländare, som anklagats för att ha utbildat Farc-gerillan i Colombia. Efter det att åtalet hade lagts fram gick stabschefen i Colombias armé, general Moro, ut i TV och uppmanade domstolen att fälla männen, trots att försvaret ännu inte hade lagt fram sin slutplädering. Observatörerna från Förenta staterna och Australien drog samtliga slutsatsen att det inte fanns några bevis mot männen. I delegationen fanns advokater, politiker och fackföreningsrepresentanter.
Rättegången har följts noggrant i världen och om det blir en fällande dom kommer det utan tvekan att röra sig om ett justitiemord. De colombianska myndigheterna har gjort åtskilliga kommentarer som allvarligt skadar de anklagade männen. Dessa kommentarer ger upphov till tvivel om rättegången verkligen är rättvis.
Jag uppmanar er, herr talman, att svara på det e-postmeddelande i ärendet som jag skickade till ert kansli i slutet av juli. Under vårt besök i fängelset angav dessutom fängelsedirektören mycket tydligt att dessa tre män inte skulle vara säkra i något fängelse i Colombia. Nu när rättegången har slutförts är det därför mycket viktigt att ni, herr talman, på parlamentsledamöternas vägnar ingriper till deras förmån - som den brittiska regeringen gör i många fall då landets medborgare är i trångmål.

Talmannen.
Jag skall svara på meddelandet.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! För några veckor sedan befann jag mig i Lettland på inbjudan av Lettlands socialistiska parti. Jag fick tillfälle att ta del av uppgifter om vissa mycket allvarliga kränkningar av de grundläggande mänskliga rättigheterna, trots sporadiska rapporter om att framsteg görs i Lettland.
Lettlands kommunistiska parti är således fortfarande förbjudet. Över 70 000 invånare förvägras alla politiska rättigheter och rätten till lettiskt medborgarskap på grund av att de åtta månader före Sovjetunionens upplösning inte hade lämnat kommunistpartiet. Av samma anledning har lettiska medborgare inte rätt att kandidera i valen. Så är fallet med Alfred Rubiks, ordföranden för socialistpartiet, som är representerat i parlamentet, och andra viktiga offentliga personer.
Flera hundratusentals personer i en totalbefolkning på 2 500 000 saknar dessutom nationell identitet, även om många av dem har bott i Lettland i 100 år. 30 procent av befolkningen saknar rösträtt och kommer därför inte att delta i den kommande folkomröstningen om Europeiska unionen, som därmed redan är noll och intet värd. Trots att 45 procent av Lettlands invånare är ryskspråkiga stängdes de ryskspråkiga universiteten 1998, och trots att totalförbudet mot ryskspråkiga grundskolor slutligen drogs tillbaka efter protester, har undervisningen på ryska ändå begränsats till 40 procent av lektionerna.
Inför denna situation upprätthåller Europeiska unionen en ståndpunkt med skuldmedveten tolerans, eller till och med samtycke. Det är återigen fråga om den välkända politiken med två olika måttstockar. Och denna situation råder inte bara i Lettland, utan också i Estland och på andra håll.
Hur tänker ni reagera, herr talman, särskilt som det, liksom jag sade, råder en liknande situation i Estland, där man bland annat reser minnesmärken över SS?

Talmannen.
Jag skall undersöka frågorna ni tog upp.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Ni har redan nämnt den tragiska raden av terroristbombattentat mot oskyldiga civila i Jerusalem och Bagdad den 19 augusti 2003 och det ohyggliga attentatet i Bombay den 25 augusti 2003. Nu kan vi också lägga till Najaf. 
Jag vill ta upp den allvarliga frågan med att bombattentatet i Jerusalem, som dödade 20 busspassagerare, däribland spädbarn, utfördes av den islamistiska gruppen Hamas, trots att det vid denna tidpunkt fanns ett avtal om vapenvila med Israel.
Hur är det möjligt att EU fortfarande tillåter att Hamas politiska gren får verka och samla in medel till sin verksamhet och så kallade välgörenhet i EU? Förenta staterna har redan placerat Hamas på listan över förbjudna terroristorganisationer, och till och med den palestinska myndigheten har slagit ned på gruppen genom att frysa dess ekonomiska tillgångar och stänga dess tidningar. Det är verkligen dags att kommissionen och ministerrådet gör samma sak för vårt gemensamma mål att bekämpa den internationella terrorismen.

Talmannen.
Vi kommer att hålla en debatt om Mellanöstern under den andra sammanträdesperioden i september. Detta är en av de frågor som rör Mellanöstern som kan tas upp med de lämpliga institutionerna vid det tillfället.
Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Europeiska unionen tiger fortfarande inför det stora brott som Sharons maffiaregering begår i Palestina. 
Förutom den skammens mur som nu är 150 kilometer lång - och tänkt att förlängas till 350 km - och 8,5 meter hög, innebär Israels politik fortfarande att med berått mod mörda politiska motståndare - medlemmar av Hamas - och fälla bomber över palestinierna, med dödsoffer och skadade som följd.
Jag undrar varför Europeiska unionen fortfarande ger ekonomiskt stöd till Israel och varför Europeiska unionens höge representant Solana, som befinner sig i Israel, inte har fördömt dessa mord?

André-Léonard (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja fråga er vilket öde som väntar de laotiska guider som följde Thierry Falise och Vincent Reynaud som, såvitt vi vet, lyckligtvis befriats efter att ha arresterats och dömts till mer än tjugo års fängelse. Vi vet emellertid ingenting om vad som hänt de laotier som reste med dem. Jag skulle vilja veta om det är möjligt att få några uppgifter om dem, eftersom det vore logiskt att även journalisternas guider befriades. De verkar inte ha haft turen att gynnas av utrikesministrarnas och ambassadörernas ingripanden till förmån för journalisternas frisläppande.

Talmannen.
Vi måste undersöka detta, fru André-Léonard, och sedan återkomma till er och kammaren.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Före semestern i augusti var jag i Rumänien, bland annat för att utföra ett uppdrag som anförtrotts mig av Robert Schuman-stiftelsen, där jag är generalsekreterare. Under min tid där träffade jag grupper av företagare och framför allt jordbrukare. Jag fick ta del av ett klagomål som skulle vilja vidarebefordra till kommissionsledamoten och till ledamöterna i delegationen för förbindelserna med Rumänien. Framför allt klagade jordbrukarna på oacceptabla förseningar i genomförandet av Ispa- och Sapard-programmen, som orsakats av att det statliga organ som skall fungera som mellanled inte fungerar som det skall, vilket de tydligt förklarade. Det saknas grundläggande information, ingen hjälp ges till projektplanering, projektförslag vidarebefordras godtyckligt från Bukarest till Bryssel, den begränsade rådgivning som finns att tillgå kostar orimligt mycket och den byråkratiska apparaten ger upphov till omotiverade fördröjningar som framför allt drabbar Rumäniens gränsområden, som förvisso är de fattigaste delarna av landet.
Herr talman! Jag ber er att vid talmanskonferensen ta upp denna fråga med ledamöterna i Rumäniendelegationen och jag ber kommissionsledamoten att vidta de åtgärder han har befogenhet till.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja meddela att vi kommit fram till Strasbourg välbehållna. Fem ledamöter ur vår partigrupp har cyklat hela sträckan, femhundratrettio kilometer. Katelijne Buitenweg, Claude Turmes, Theo Bouwman, Miguel Mayol och jag själv vill tacka för ert stöd. Det var verklig PR för att cykla i Europa, både korta och långa distanser. Det var också PR för Europatanken. Vi korsade fyra landgränser. På det sättet mötte vi väldigt många människor och de lokala myndigheterna tog emot oss med öppna armar. Vi inbjuder er alla att följa med oss igen nästa år.
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Om vi bortser från frågan om det val de nya spanska caudillos gjort beträffande Rajoy - vilket för övrigt påminner oss om general Franco för 34 år sedan - skall jag koncentrera mig på innebörden av att mitt politiska parti så skandalöst uteslöts för över ett år sedan. 
Politisk pluralism och kulturell mångfald är värden som förespråkas av alla i denna kammare. Att förbjuda Batasuna är alltså ett europeiskt, och inte bara ett spanskt, misstag. Detta på grund av att det för anslutningsländerna är mycket viktigt att det finns en övergripande enighet om principen att en stark, självklar, förnyad kulturell och politisk mångfald, så här i början av det nya årtusendet, är ett universellt inslag i den europeiska verkligheten. Den europeiska integrationen kan aldrig reduceras till att enbart handla om en assimilering av små nationer: vår kulturella mångfald och inre sammanhållning skulle kunna förstöras. Parlamentet kan inte dra sig undan sitt ansvar i denna avgörande fråga.
De som har förbjudits kommer ändå att hålla fast vid sin politiska väg och kämpa för snabba och effektiva diplomatiska åtgärder, utan några förbehåll, för att nå en slutlig lösning på den pågående konflikten i Baskien. Herr talman! Ni kan vara säker på att jag kommer att engagera mig i frågan.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! I slutet av förra året enades parlamentets delegation till förlikningskommittén om det slutliga innehållet i den andra pelaren i Århuskonventionen, det vill säga direktivet om allmänhetens deltagande i miljöbeslut. Vid förlikningen fungerade jag som föredragande. En mycket viktig del i godkännandet av förlikningsresultatet bestod i att kommissionen åtog sig att lägga fram ett förslag om Århuskonventionens tredje pelare under det första kvartalet av 2003, eller senast i slutet av mars i år. I enlighet med ett beslut som fattats av förlikningskommittén bifogade kommissionen en förklaring till direktivet som offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning, där den bekräftade detta åtagande. 
Kommissionen har fortfarande inte fullgjort detta åtagande. Den har ännu inte antagit förslaget till direktiv om tillgång till rättslig prövning med avseende på miljöfrågor, trots att vi är inne på årets sista kvartal, vilket betyder att förslaget är sex månader försenat. Det faktum att kommissionen inte fullföljt sitt åtagande undergräver i hög grad parlamentets förtroende och kan inte försvaras eller accepteras.
Därför ber jag er, herr talman, att ni omgående utarbetar en skrivelse riktad till kommissionens ordförande, där parlamentet påminner kommissionen om dess åtagande, tillrättavisar kommissionen för att den inte har stått fast vid sitt åtagande eller ens på något sätt har velat ge parlamentet en förklaring till förseningen, samt kräver att kommissionen antar de förslag som saknas och som skall bifogas Århuskonventionen och överlämnar dem till parlamentet under september månad.

Talmannen.
Var vänlig och skicka ett kort meddelande eller e-postmeddelande till mig med de relevanta uppgifterna, som jag kommer att förmedla till kommissionen, som ni föreslår.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Den 14 augusti inträffade en mycket allvarlig olycka vid Repsol YPF:s oljeraffinaderi i Puertollano, som är ett av de största raffinaderierna i Spanien och ligger i min region, Castilla-la Mancha.
Den explosion och brand som följde ledde till att sju arbetare dog. Många skadades också och bedrövelsen var stor i staden, i provinsen Ciudad Real och i hela Spanien.
Tyvärr har detta blottat de bristande skyddsåtgärderna i denna farliga industri, men framför allt har det blivit uppenbart att olycksfall och olycksfall med dödlig utgång ökat på grund av underentreprenader och den allmänna arbetslösheten i Spanien, som är tre gånger högre än gemenskapssnittet.
Jag vill be talmannen att i parlamentets namn skicka ett kondoleans- och solidaritetsbrev till de omkomna och skadade arbetarnas familjer och till de lokala, provinsiella och regionala myndigheterna, som haft en viktig funktion och visat värdighet i hanteringen av olyckan och dess konsekvenser.

Talmannen.
Det gör jag gärna.

Lipietz (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Många av er känner till Ingrid Betancourt, företrädare för det Gröna partiet i Colombia, vars anhöriga vid upprepade tillfällen besökt kammaren. Det är nu ett och ett halvt år sedan hon fördes bort av Farc, Colombias väpnade revolutionära styrkor. Den ståndpunkt familjen och det Gröna partiet i Colombia, såväl som Gruppen De gröna i Europaparlamentet, intagit har bestått i att främja ett humanitärt utbyte, samtidigt som man kritiserat Farc-gerillan och framhållit att det är oacceptabelt att föreslå ett politiskt utbyte. I går fick colombiansk press en kassett där Ingrid Betancourt lämnar tre meddelanden. För det första: Om ni tänker genomföra en militär aktion för att befria mig, så gör det, men var försiktiga! För det andra: Det kan inte förekomma något humanitärt utbyte annat än mellan arméer. För det tredje: När det gäller oss bortförda politiker kan endast Farc-gerillan ge oss en villkorslös frigivning.
Jag tror att detta mycket överraskande meddelande både kan förklaras av Ingrid Betancourts oerhörda mod å ena sidan, som inte tvekar att ta risker för sina politiska principer, och å andra sidan av Farc-gerillans vilja att visa att den är beredd att låta sin fånge vädja till den allmänna opinionen, även om det enbart är för att säga ?attackera oss!?.
Kära kolleger, herr talman! Jag skulle vilja att vi ger vårt starka stöd åt Ingrid Betancourts tredje förslag, vilket innebär att vi mycket tydligt ber Farc-gerillan om en unilateral frigivning av alla deras politiska fångar, eftersom det är oacceptabelt att ta förhandlare eller representanter från befolkningen som gisslan.

Fitzsimons (UEN).
Herr talman! Nyheten från Förenade kungariket att framtiden ser dyster ut för upparbetningsanläggningen i Thorp är mycket välkommen från irländsk synvinkel. Irländarna har mycket öppet motsatt sig kärnkraftsverksamheten och dess utvidgning i Sellafield. Jag har flera gånger uttalat mig om detta i kammaren under de senaste 20 åren. Jag har haft förmånen att besöka anläggningen två gånger på mitt irländska partis vägnar. Ett av dessa besök ägde rum i samband med Nirex undersökning.
Vi blev emellertid särskilt upprörda över uppförandet av upparbetningsanläggningen Thorp år 1993. Thorp-anläggningen har länge varit en dyrbar lyx på kärnenergiområdet för britterna, men irländarna har varit helt emot den under många år, och kommer att fortsätta att vara det.
Förra veckan kom det rapporter om att verksamheten vid upparbetningsanläggningen i Thorp kanske upphör inom kort. Jag hoppas att den brittiska regeringen kommer med det nödvändiga klargörandet i detta fall. Jag uppmanar er, herr talman, att be kommissionen att övervaka läget mycket noga, enligt de befogenheter den har i enlighet med Euratomfördraget.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle vilja tala om samma ämne. Jag vill framföra min upprördhet över ett beslut som fattats av min regering, den franska, som gör transporten av radioaktivt avfall hemligstämplat. Detta innebär att det i Frankrike numera är förbjudet att informera befolkningen och deras folkvalda om transporter av radioaktivt material. Vi vet dock alla hur farligt högradioaktivt avfall är, och vi är också medvetna om våra landsmäns oro inför frågor som rör radioaktivt avfall som framför allt kommer från kärnkraftverk.
Detta beslut är för mig, kära kolleger, en skymf mot vår yttrandefrihet. Det strider mot Europaparlamentets resolution om transport av radioaktivt material som vi här i kammaren röstade för i februari 2001. I denna resolution krävde vi att folkvalda representanter och lokala myndigheter skall informeras om tågtransporter med radioaktivt avfall. I resolutionen betonade vi också vår rätt till yttrandefrihet och till fredliga demonstrationer när dessa tåg passerar.
Jag ber er därför, herr talman, att kontakta den franska regeringen för att informera den om Europaparlamentets resolution, så att den kan dra tillbaka sitt fullständigt absurda beslut. Jag kommer för min del att fortsätta att informera alla kolleger och medborgare som frågar om tågtransporter med radioaktivt avfall.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag vill uppmärksamma det häpnadsväckande misslyckande som den brittiska regeringen, som är en labourregering, även om jag inte skulle kalla den socialistisk, åstadkommit när det gäller att följa EU:s diskrimineringslagstiftning. Denna regering har under de senaste månaderna påstått att den genomför både rasdirektivet och ramdirektivet om sysselsättning, men de nya brittiska föreskrifternas räckvidd är otillräcklig i båda fallen när det gäller centrala aspekter av det skydd som ges genom EU:s direktiv. Förenade kungariket bryter därför på ett tydligt sätt mot EU:s lagstiftning.
Beträffande rasdirektivet har regeringen vägrat att ge skydd mot diskriminering på grundval av hudfärg, och hävdat att förbudet mot diskriminering på grundval av ras eller etniskt ursprung inte omfattar hudfärg. Detta är den värsta sortens absurd och trångsynt formalism och gynnar inte det europeiska försprång som Förenade kungarikets raslagstiftning tidigare har haft.
När det gäller ramdirektivet är det - enligt de föreskrifter som är avsedda att genomföra EU-direktivets förbud mot diskriminering på grundval av sexuell läggning - faktiskt tillåtet för en arbetsgivare att ställa krav angående sexuell läggning, om detta överensstämmer med en religiös trossats eller med religionsutövarnas religiösa övertygelse. Detta är ett direkt resultat av lobbying från högerorienterade personer inom Church of England, som är fientligt inställda till homosexuella. Det kan innebära att en homosexuell person kan nekas en lärartjänst i en skola med anknytning till kyrkan, hur gudfruktig denne än är.
Det är skamligt att en regering, som för sex år sedan valdes på grundval av ett valmanifest där man lovade att stoppa all orättfärdig diskriminering, är beredd att bryta mot EU:s lagstiftning för att tillfredsställa reaktionära krafter.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om följderna av sommarens intensiva värmebölja.

Barnier
. (FR) Herr talman, ärade Europaparlamentsledamöter! Sommaren 2003, som ännu inte är över, har i många avseenden varit tragisk. Ni bad oss nyss hålla en tyst minut till minnet av hela den FN-trupp som mördades i Bagdad, och det finns även andra exempel på att den sommar vi nyss genomlevt varit svår och ibland också tragisk.
Förra torsdagen besökte jag Portugal för att under flera timmar flyga över de ödelagda regionerna Santarém, Portalegre och Castelo Branco. Jag mötte en ödeläggelse, vars omfattning mina kolleger Diamantopoulou och Vitorino redan några dagar tidigare bevittnat: den förödelse jag mötte påminde mig också om den jag mötte för nästan exakt ett år sedan i Tyskland, men som hade andra orsaker. Även sommaren 2002 var tragisk för en stor del av Centraleuropa, länderna i östra Tyskland, Republiken Tjeckien, Österrike och även Frankrike.
Vi måste agera på alla fronter och alla nivåer när det gäller denna typ av miljökatastrofer, som vi väl vet inte alltid har naturliga orsaker och deras humanitära konsekvenser - i Portugal miste arton personer livet i dessa bränder. Detta gäller även de ekonomiska konsekvenserna - hundratusentals hektar är förstörda och tusentals jordbrukare har följaktligen blivit arbetslösa i Portugals centrala delar, som är landets fattigaste region. Vi måste agera för dessa tusentals människor som inte längre kan arbeta såvida vi inte omedelbart hittar nya jobb åt dem och som kommer att frestas att flytta till storstadsområdena eller till kusten. Det säger sig självt att den nivå som vi här representerar, och då menar jag ni, Europaparlamentet, vi, kommissionen, och rådet, är rätt nivå för ingripanden under dessa omständigheter. Jag tackar er därför ännu en gång herr talman, och jag tackar Europaparlamentet och samtliga politiska grupper för att kommissionen fått detta tillfälle att informera er om vad den uträttar, vad den avser att uträtta och vad den ännu inte har uträttat på Europanivå.
Europeiska unionens solidaritetsfond är det främsta verktyget eller instrumentet med vilket vi kan ge stöd. Jag minns, mina damer och herrar, mitt så gott som första anförande i kammaren. Som många av er vet är jag sedan länge intresserad av miljö och ekologi. I oktober 1999, när jag nyligen hade utsetts till kommissionsledamot, blev jag tvungen att åka till Grekland, herr talman, för att utvärdera skadorna av en jordbävning. Jag sade då att vi inte hade några extraordinära instrument tillgängliga vid extraordinära situationer, tragedier eller naturkatastrofer. Vi hade ingenting annat än välbekanta standardsvar. Det var först efter förra årets katastrof, översvämningarna i Centraleuropa, som solidaritetsfonden kunde inrättas. Det initiativ som kommissionen antog i frågan fick ett omedelbart stöd från er församling, som jag måste säga var mycket effektivt. Jag kommer väl ihåg det arbete som utfördes av era föredragande Rolf Berend och Ralf Walter, som gav oss sitt stöd.
Fonden inrättades på tre månader. Med anslag på en miljard euro per år är den nu vårt främsta hjälpmedel för att återställa - jag kommer strax att säga några ord om det förebyggande arbetet - skador förorsakade av bränder likt dem vi sett i Portugal eller som fortfarande pågår i Frankrike. Fonden upprättades inte bara mycket snabbt: den respons vi ger är också mycket snabb. Portugals förfrågan kom in till kommissionen den 14 augusti och förra veckan, det vill säga 14 dagar senare, anslog vi ett katastrofbidrag på 31,6 miljoner euro till assistans, tillfällig inkvartering, energiförsörjning, återställande av grundläggande infrastruktur och djurfoder, eftersom allt blivit förstört.
I år har solidaritetsfonden mottagit fem förfrågningar och mina avdelningar har godkänt fyra av dem (Etnas utbrott i Italien, jordbävningen i Moliseregionen, Prestige-haveriet och naturligtvis Portugal) motsvarande ett belopp på sammanlagt 88 miljoner euro. 2002 beviljades ett stöd på 728 miljoner euro från fonden, som då endast funnits i tre eller fyra månader, till Tyskland, Republiken Tjeckien och Österrike. När det gäller Tyskland vill jag informera parlamentet om att jag nu på torsdag beger mig till Dresden i Sachsen, ett område som jag besökte för ett år sedan. Jag kommer där att kontrollera, observera och bedöma hur de europeiska anslagen till reparation av skadorna från översvämningarna har använts.
Mina damer och herrar, vi har även tillgång till andra former av stöd än denna solidaritetsfond som är avsedd för nödåtgärder när inget annat europeiskt stöd ges, framför allt stöd till återuppbyggandet av ekonomier som havererat. Detta är syftet med strukturfonderna och sammanhållningsfonderna, som enligt begäran från regeringar kan omstruktureras eller omfördelas. Portugal informerade oss följaktligen om att landet tänkte begära omstrukturering eller omfördelning av gemenskapens strukturfonder i storleksordningen 182 miljoner euro för att klara av återuppbyggnaden av skogs- och jordbrukssektorerna.
Låt mig, herr talman, infoga en liten parentes beträffande strukturfonderna. Talman Cox nämnde nyligen att Luciano Caveri skall lämna parlamentet. Han har betytt mycket både för er och för mig i egenskap av ordförande i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att hedra och tacka honom för den kvalitet och rättframhet som under flera år kännetecknat våra förbindelser med detta utskott.
Mina damer och herrar, jag kommer nu till en tanke som en del av er kanske vill ta upp. Det är tanken att kriterierna för solidaritetsfonden som vi gemensamt har antagit utifrån kommissionens förslag och som rådet har anpassat eller förändrat behöver utvärderas. Jag hävdar inte att dessa kriterier som vi sedan ett och ett halvt år tillbaka konsekvent, objektivt och opartiskt tillämpat vid alla katastrofer, är helt perfekta. Jag håller därför fast vid möjligheten att utvärdera hur fonden fungerar - det måste vi göra före den 31 december 2006 - och om nödvändigt föreslå en ändring av interventionskriterierna.
På grund av den intensiva värmeböljan som orsakar eller förvärrar bränder har många regioner, särskilt i södra Europa, drabbats av andra ekonomiska och humanitära tragedier. Jag tänker särskilt på den torka som en del av er säkert kommer att nämna. Även torkan har orsakat betydande skador. Som exempel kan nämnas att enbart i norra Italien har de skador som drabbat mjölkproduktionen uppskattats till 70 miljoner euro och de som drabbat odlingar och foder till 380 miljoner euro. I det specifika fallet med torka kan vi givetvis inte på Europanivå förlita oss på solidaritetsfonden, eftersom den inte skapats i detta syfte. Som påminnelse kan nämnas att denna fond är avsedd för katastrofer där inget annat stöd finns. När det gäller torkan både hade och har vi fortfarande möjligheter att ingripa, i synnerhet inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. I detta sammanhang vill jag påminna om att kommissionen på initiativ från min kollega Franz Fischler i början av juli antog ett antal åtgärder till förmån för producenter i alla berörda regioner. Åtgärderna berör särskilt användningen av växttäcke på mark som ligger i träda, användningen av vissa interventionslager av spannmål och ris för utfodring av boskap, möjligheten att öka betalningsförskotten till 80 procent inom nötköttsektorn och att i förväg genomföra vissa betalningar inom nötköttsektorn, fårsektorn eller sektorn med de vanligaste grödorna.
Kommissionen är naturligtvis beredd att så fort som möjligt granska alla berättigade förfrågningar om statsstöd eller ändringar av programmet för utveckling av landsbygden som kan komma att läggas fram av regeringarna i de medlemsstater som är berörda av torkan.
Min tredje punkt gäller civilförsvaret. Jag fick häromdagen tillfälle att i Castelo Branco hälsa på frivilliga brandmän som gjort ett fantastiskt arbete. Överallt där liknande katastrofer inträffat har vi bevittnat en våg av solidaritet, sammanhållning och generositet. Alla de nödsituationer som inträffat och som fortfarande inträffar väcker emellertid frågan om samordning av resurser för civilförsvar på europeisk nivå. På civilförsvarsområdet finns det ett beredskapscentrum inom gemenskapen som inrättats genom ett rådsbeslut i oktober 2001 och som har till uppgift att verkställa det europeiska samarbetet vid nödsituationer. Det är framför allt ett center för samordning och expertkunskap som har varit ytterst aktivt i fråga om bränder - vilket var fallet vid Erika- och Prestige-haveriet - och som har utnyttjat alla tillgängliga medel inom ramen för sina befogenheter. Men erfarenheten, i synnerhet denna sommar i Portugal, har visat att centrets nuvarande befogenheter tyvärr inte räcker till för att ge allt det stöd som behövs vid större katastrofer. Kommissionen kommer därför på uppmaning av min kollega Margot Wallström att senast i slutet av september lägga fram resultatet av sina diskussioner om vilket som är det bästa sättet att bemöta situationen och lägga fram förslag. Jag tror att detta är ett område där vi måste vara mer ambitiösa och diskutera vilka finansiella och operativa resurser som krävs för att möjliggöra mer effektiva ingripanden, särskilt från centrumets sida.
Oavsett vilka förslag eller åtgärder vi lägger fram vill jag påminna om att civilförsvaret generellt sett förblir en nationell behörighet och ofta till och med en regional behörighet, och att ingenting därför kan göras såvida inte ministerrådet ber kommissionen att lägga fram en plan. Jag måste också säga att det även krävs att parlamentet talar om för oss vad den vill och hur långt den vill att vi skall gå på detta område, vilket några av dess ledamöter redan har gjort.
Jag har talat om solidaritetsfonden, torkan och läget beträffande våra kommande förslag när det gäller civilförsvaret. Jag skulle vilja avsluta denna framställning genom att lyfta fram en övertygelse jag har haft mycket länge. Jag har alltid ansett att förebyggande arbete när det handlar om naturkatastrofer - även om jag får upprepa att alla dessa katastrofer inte har orsakats av naturen och att det inte fanns något naturligt över Prestige- och Erika-haverierna - av vilket slag de än må vara, är mindre kostnadskrävande än återuppbyggnadsarbete. Jag vill därför belysa vilka förebyggande insatser som gjorts på alla nivåer: på global nivå - det återkommer jag till avslutningsvis i samband med Kyoto - och på lokal nivå, på plats på det regionala eller nationella området. När vi om några månader gör en granskning efter halva tiden av de regionalpolitiska programmen kommer jag därför att vara mycket uppmärksam på förfrågningar från stater eller regioner som gäller stöd inom strukturfondernas programplaneringsperiod 2000-2006, till alla former av förebyggande arbete. Jag vill dock gå ännu längre och göra mer än vad vi har gjort och för tillfället gör för att efter våra diskussioner kunna göra de förebyggande katastrofåtgärderna mer eller mindre obligatoriska i samtliga regionala program i de förslag som kommissionen lägger fram beträffande den framtida regionalpolitiken och sammanhållningspolitiken. Jag hoppas också att vi tillsammans skall hitta medel för att öka budgetsatsningen på förnybara energikällor eller rena transportformer i de regionala eller nationella programmen.
Eftersom jag talar om förebyggande åtgärder vill jag dessutom lyfta fram att vi alla är medvetna om att vi för att kunna förebygga måste förstå, känna till och vara väl informerade. Geografisk information är i detta sammanhang en viktig beståndsdel i förebyggandet och hanteringen av risker. Kommissionen har tagit fram ett europeiskt informationssystem för skogsbränder. Med systemet kan man varje dag göra en brandriskkarta över hela det europeiska territoriet. Systemet är redan nu en nödvändig del av gemenskapssystemet för stöd åt civilförsvarets skogstjänster i medlemsstaterna. Slutligen vill jag betona att med detta system kan vi också göra en snabb och tillförlitlig uppskattning av de skador som orsakats av skogsbränder. Det var på detta sätt vi i förra veckan kunde uppskatta att det område i Portugal som förstörts av bränder uppgår till en yta av över 400 000 hektar.
Sammanfattningsvis skall jag, mina damer och herrar, avsluta med att tala om det allra viktigaste, svåraste och mest nödvändiga förebyggande arbetet, vilket är det globala förebyggandet, det vill säga våra medlemsstaters och vår unions åtgärder när det gäller klimatförändringarna. Om sannolikheten ökar för att den pågående globala uppvärmningen leder till betydande förändringar av regnfördelning och torka, vilket alla klimatforskare förutser, är det viktigt för gemenskapen och var och en av dess medlemmar att hålla sig kvar i det främsta ledet i kampen mot klimatförändringar, och att deras åtgärder på området utgör ett gott föredöme. Inget land och ingen grupp av industriländer liksom Europeiska unionen har möjlighet att på egen hand eller inom sina egna gränser lösa ett sådant problem. Därför vill Europeiska unionen att Kyotoprotokollet, som redan ratificerats av 113 länder, som representerar mer än två tredjedelar av världens befolkning, skall kunna träda i kraft så fort som möjligt. Europeiska unionen har för sin del redan antagit flera åtgärder för att uppnå de mål som fastställs i detta protokoll, och har även införlivat miljöprinciperna i sin strategi och beslutsprocess.
Men som ni väl vet, kära ledamöter, är de olika medlemsstaternas engagemang och delaktighet inte lika stort, trots att det är avgörande. De senaste utsläppsuppgifterna visar att tio av de femton nuvarande medlemsstaterna fortfarande ligger långt ifrån sina mål för minskade utsläpp av växthusgaser. Den 22 juli inledde kommissionen rättsliga åtgärder för att garantera att Europeiska unionens lagstiftning för att förbättra luftkvaliteten i Europa följs. Vi har som ni vet även antagit ett förslag till förordning som syftar till att minska utsläppen av fluorerande växthusgaser. Förslaget representerar en ny fas i det arbete Europeiska unionen bedriver för att uppfylla de förpliktelser som åligger oss enligt Kyotoprotokollet. Slutligen tas nu hänsyn till de nya miljökraven och ekologiska kraven i riktlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken - Franz Fischler kan berätta mer om detta än jag.
Herr talman, mina damer och herrar! Alltid när vi talar om naturkatastrofer och allt som har hänt denna sommar, talar vi oundvikligen om ekonomi, om hundratusentals hektar förstörd skogsmark, om en jordbruksekonomi som drabbats av en kraftig motgång, vars följder blir kännbara en lång tid framöver. Men vi måste också och kanske främst tala om de män och kvinnor som drabbats och vars egendomar skadats. Jag skulle inte kunna avsluta min framställning utan att hedra minnet av de många tusentals landsmän som avlidit till följd av den extrema värme vi fått utstå de senaste veckorna. Kanske behöver vi också av det skälet försöka att förstå den särskilda situationen i var och en av våra medlemsstater, fundera över hur vi kan samordna vårt arbete och våra bedömningsinstrument ytterligare, och troligen även nå större framsteg inom folkhälsoområdet i Europa.
Jag har som ni vet länge deltagit å era vägnar i konventets arbete, i presidiet och i själva konventet, tillsammans med Klaus Hänsch och Íñigo Méndez de Vigo. Tillsammans med många andra företrädare från Europaparlamentet har vi försökt att förbättra texterna som rör europeiska insatser för folkhälsan. Texten i konstitutionen kanske uppvisar vissa tecken på framsteg, men jag är inte säker på att denna text går så långt som den borde, när man ser vissa katastrofer ur det verkligt europeiska perspektivet. Jag skulle följaktligen - även om frågan kan tyckas ligga tämligen långt från bränderna i Portugal - med anledning av värmeböljan och andra betydande gissel som påverkar de europeiska medborgarnas hälsa vilja säga att vi måste gå längre med de gemensamma insatserna, och också gemenskapens insatser, när det gäller folkhälsan.
(Applåder)

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar för ert inlägg och för ert besök i Portugal, för den solidaritet ni uttryckte för kommissionens räkning efter att två av era kommissionskolleger hade besökt mitt land och för de uttalanden ni gjorde i Portugal. Ni skall veta att portugiserna särskilt berördes av kommissionens företrädare Michel Barniers uttalande om att han aldrig hade sett en tragedi som denna under hela sin politiska karriär, och av att han medgav att stödet på 31 miljoner euro från solidaritetsfonden var otillräckligt, eller för att citera honom exakt, att det var mindre än förväntat.
Det var precis som ni sade en mycket stor tragedi som drabbade Portugal. En tragedi som beräknas kosta mer än en miljard euro i skador, mer än 400 000 hektar förstörd mark, enligt kommissionens egna uppgifter. Detta utgör fem procent av Portugals totala territorium och nära elva procent av dess skogsareal. Det var som ni sade i ert inlägg en tragedi som krävde människoliv och som får enorma sociala, ekonomiska och miljömässiga återverkningar på lång sikt.
Den välbehövliga katastrofhjälpen, som är viktig för människor som inte har något och som har förlorat allt, delas nu ut tack vare beslutsamma insatser från den portugisiska regeringen, de lokala myndigheterna och de icke-statliga organisationer som har visat sin solidaritet. Som ni väl vet, herr kommissionär, och som ni sagt tidigare, behövs den europeiska solidariteten. Den måste också återspeglas i stödens belopp och genom hur snabbt stödet utbetalas. Jag skulle vilja betona dessa två faktorer. Det är inte bara nödvändigt att stödet är tillräckligt stort finansiellt sett, utan det måste också utbetalas snabbt, så att Europa genast kan påverka situationen.
För att alltså använda era egna ord, herr kommissionär, så är stödet mindre än förväntat. Naturligtvis är de 31 miljoner euro som nämndes bara för katastrofhjälp, men de utgifter som kan komma att åberopas som berättigade för katastrofhjälp har redan ökat till 90 miljoner euro, vilket är tre gånger mer än gemenskapens stödpaket. Dessutom uppskattar man, som jag sade, att kostnaderna för tragedin kommer att överskrida en miljard euro. PPE-DE-gruppen hade alltså rätt när den betonade behovet av en resolution från Europaparlamentet. Efter denna debatt måste parlamentet anta en resolution där parlamentets ståndpunkt i frågan läggs fram.
Herr kommissionär! Ni tog upp många frågor, framför allt behovet av förebyggande åtgärder. Vi är överens med er på den punkten. Förebyggande insatser är verkligen nödvändiga, eftersom detta också är ett område där det är bättre att förebygga än att åtgärda i efterhand. Med detta i åtanke kan det också vara värt att ompröva åtgärder som de som fastställdes inom ramen för Forest Focus för att se till att vi har de finansiella resurserna att förebygga skogsbränder. Medelhavsskogens betydelse för den regionala och lokala ekonomin, för att skapa sysselsättning och skydda området, för den biologiska mångfalden och för livskvaliteten gör att detta verkligen är nödvändigt.
Jag vill avsluta med att tacka alla medlemsstater som visade så stor solidaritet genom att snabbt hjälpa Portugal. Jag vill också tacka de länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen och som också gav oss stöd. Just i dag befinner sig Schweiz president i Portugal och har med sig ett stöd till en av de mest drabbade kommunerna, Mação, på nära en miljon euro. Jag vill säga ett sista ord för att betona en punkt som kommissionsledamot Michel Barnier redan har nämnt, nämligen brandmännens och civilbefolkningens engagemang, vars kurage, generositet och hjältemod tydligt visat det vi redan visste, att under tragedier som den här, då stundom det värsta hos människan kommer fram, finns det också människor som avslöjar det bästa hos människan.

Roth-Behrendt (PSE).
Herr talman, herr Barnier! Ni har mycket tydligt redogjort för situationen, och det gladde mig att ni, som före detta miljöminister, även påpekade att katastrofer har en orsak. Jag respekterar att kollegerna från de länder som är särskilt drabbade naturligtvis också kräver solidaritet. Det gör de med all rätt! Kollegerna från länder som Frankrike, Portugal och andra sydeuropeiska länder kräver med all rätt solidaritet, men - och det vill jag också säga klart och tydligt - jag vill inte att vi i dagens diskussion bara talar om huruvida vi behöver 31 miljoner, 90 miljoner eller 120 miljoner för att reparera skadorna, för det står också klart - och det har ni också sagt mycket tydligt, herr Barnier - att vi ordnar upp situationen. Om vi inte vill fortsätta att göra det år efter år måste vi fundera över orsakerna. Vi måste också tänka på orsakerna av den anledningen att vi någon gång kommer att tömma ut våra möjligheter att reparera skadorna.
Vi kommer från och med nästa år att vara 25 medlemsstater. Detta kommer inte att fördubbla budgeten och vi kommer även i framtiden att drabbas av katastrofer - översvämningar, stormar, värmeböljor samt bränder i varierande intervaller, och som ni påpekade, herr Barnier, har detta ett samband med klimatförändringarna. Ingen är nu ovetande om detta. Men är vi beredda att agera i enlighet med denna kunskap? Låt mig säga rakt ut att nej, det är vi inte! Vi saknar alla beredskap och vi har egentligen inte heller någon lust att lyssna på något så obehagligt.
Vi har i Europeiska unionen inte på långa vägar skapat de förutsättningar under vilka Kyotokriterierna kan uppfyllas. För närvarande kommer bara tre medlemsstater i närheten - Tyskland, Storbritannien och Sverige. Vi uppfyller för närvarande högst hälften av kriterierna från Kyoto, genom att vi minskar på gaser som skadar klimatet och till exempel orsakar global uppvärmning på grund av växthusgaser som förekommer inom jordbruket och avfallshanteringen, men framför allt inom energiförsörjning och transporter. Vi är inte beredda att vidta åtgärder och vara konsekventa när det handlar om att förändra de bakomliggande faktorerna. Vägtrafiken ökar ständigt och vi vet att den är en av de främsta källorna till växthusgaser, och detta i allt högre grad. För närvarande härrör cirka 20 procent av alla utsläpp från vägtrafiken, och 2010, då Kyoto-protokollet senast skall ha uppfyllts, kommer det att vara 28 procent. Ni märker alltså att vi visserligen kan tala om katastrofer, men vi är inte beredda att vidta åtgärder för att förhindra dem.
Det jag redogör för er är fullständigt sakliga fakta. Ni lär inte bli överraskade om jag säger att vi naturligtvis aldrig är särskilt ambitiösa när det gäller miljöpolitiken. Jag har nu i ganska exakt fjorton år varit ledamot av detta parlament. Jag har under denna tid sysslat med miljöpolitik, men jag vet också mycket väl var vi alla står när det är fråga om att anta verklig lagstiftning. Vad händer när vi talar om att beskatta kerosen, det bränsle som används i flygplan? Vad kommer att hända om vi säger till herr Barnier att han måste sätta strikta gränser för strukturfonderna så att de till exempel bara gäller för järnvägstrafik eller miljövänliga åtgärder? Jag skulle vilja höra vad kollegerna i de drabbade länderna har att säga om det!
Vi måste en gång för alla skapa incitament för att till exempel överföra trafik från vägar till järnvägar, genom förmånsbehandling, belöningar, och också genom sanktioner, även om parlamentet aldrig vill ha några sanktioner. Det betyder till exempel också att vi minskar industriutsläppen, att vi vidtar åtgärder för att förbättra kontrollerna, att vi beskattar verksamhet som är skadlig. Vad gjorde vi i början av detta år när det var tal om att beskatta energiproduktionen? Vi drog oss ur. Rådet drog sig ur, och återigen drog vi oss alla ur. Även om kommissionen till viss del har fortsatt framåt, finner vi alla att vi gång på gång påverkas av vad vi kallar vårt valdistrikts behov, där det finns industrier, som inte vill bli påverkade, som producerar kemikalier - som faktiskt är viktiga! - och som producerar bekämpningsmedel, som vi måste använda. På så sätt vill ingen av oss egentligen göra något, men varje år står vi här i kammaren efter sommaren eller hösten och talar om katastrofer.
Låt mig utöver detta säga att jag har läst ett reportage i pressen om att ordföranden för det franska förbundet för ålderdomshem har sagt att det i Tyskland finns fyra gånger så mycket personal på ålderdomshemmen. Detta gör mig förfärad, det är rentav chockerande, för situationen på ålderdomshemmen i Tyskland är i allmänhet katastrofal. Följaktligen måste vi i Europeiska unionen också äntligen utöva praktisk solidaritet inom socialväsendet. Vi måste fastställa en gång för alla vilka standarder som gäller för de människor som bor i Europeiska unionen. Hur skall de alltså kunna leva värdigt på ålderdomshem, och vad händer med sjukförsäkringarna? Ni vet att jag i konstitutionen ville skriva in tydliga befogenheter för Europeiska unionen när det gäller hälso- och sjukvårdspolitiken. Vi lyckades inte med detta. De lyckades inte heller. Det tycks som om ingen ville ha detta, och det beklagar jag. När vi ändå talar om katastrofer, så betyder det å ena sidan att vi återställer saker och ting och hjälper kollegerna från de berörda länderna, men det betyder också framför allt att vi måste förhindra att dessa saker händer igen, och det ber jag er också att göra i framtiden.
(Applåder)

Ries (ELDR).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka kommissionsledamot Barnier för den tydliga och öppna översikt han har lagt fram för oss. Denna sommar år 2003 har verkligen varit brännhet i hela Europa, från Rovaniemi till Algarve, och de tragiska konsekvenserna av denna värmebölja saknar motstycke. Det har varit en grymt orättvis europeisk sommar: som vi har sett är det de svagaste i samhället som framför allt drabbats. Närmare 20 000 äldre, ensamboende människor, som i vissa fall lidit av andningssjukdomar, har dukat under för denna dödliga värme. Jag skulle å den liberala gruppens vägnar i första hand vilja rikta mina djupaste kondoleanser till offrens familjer.
Parallellt med denna mänskliga tragedi, med denna folkhälsokatastrof som ännu skakar Frankrike djupt, har skogsområdena i Medelhavsländerna fått närmast irreparabla skador. Ytterst våldsamma bränder har denna sommar förstört över 400 000 hektar skog. Detta är ett mänskligt, ekonomiskt och ekologiskt slutresultat som skulle ha kunnat vara ännu mer allvarligt om det inte vore för brandmännens mod och effektivitet, varav många är frivilliga, hjälpen från Röda korset till de drabbade samhällena, solidariteten mellan de europeiska staterna och, inte att förglömma, det betydande samarbetet med tredje länder. Europa har agerat effektivt. Kommissionsledamoten hänvisade till de 31 miljoner euro som betalats ut i solidaritet med Portugal - en solidaritet som står i centrum för våra fördrag - och genom strukturfonderna. Jag vill göra ytterligare ett iakttagande: de drygt 23 miljonerna euro, det vill säga kostnaden till dags dato för det centraliserade gemenskapsprogrammet för hantering av skogsbränder och forskning, inte har betalats ut förgäves. Pilotprojekten för brandförebyggande, fastställande av riskområden, och återställande av drabbade områden har visat sig användbara, inte minst i Portugal, men också begränsade. Det är sant att Europa måste göra mer. Dessa enorma bränder i Portugal och Sydfrankrike har visat en sak: Flygplansflottan för brandbekämpning är föråldrad i de flesta medlemsstater. Utan den hjälp från grannländerna som jag nyss nämnde, och inte minst utan hjälp från ryska transportflygplan med cisterner som rymmer tolv ton, hade betydligt mer än 400 000 hektar gått upp i rök. Därför är de liberala positivt inställda - och jag besvarar här en av era frågor - till inrättandet av en europeisk civilförsvarsstyrka som skulle ansvara för att bekämpa skogsbränder och översvämningar, men även hantera risker som orsakas av framför allt industrikatastrofer. En sådan förstärkning av de humanitära medlen måste åtföljas av en förstärkning av de materiella medlen. Europa kan inte fortsätta att släpa efter Kanada, Australien, Förenta staterna eller Ryssland, utan måste särskilt överväga att utrusta sig med egna kraftfulla europeiska vattenbombplan som är anpassade till våra olika särskilda geografiska särdrag. Jag ser därför fram emot att få höra kommissionsledamot Wallström lägga fram de förslag som nämndes av hennes kollega, kommissionsledamot Barnier.
Europa kan inte heller bortse från att det är människor som är upphovet till 95 procent av dessa bränder, vilket ingen hittills ännu talat om. Det är avgörande att vi inför fler kampanjer för att öka medborgarnas medvetenhet om detta. En enda cigarett som kastas ut genom ett bilfönster kan få en hel skog att förstöras. Att ställa de som är vårdslösa till svars är därför ytterligare en av våra trossatser när gäller det förebyggande arbetet.
Hur kan man avslutningsvis, och jag kunde ha inlett med detta, undgå att se sambandet mellan dessa oupphörliga naturkatastrofer och den globala uppvärmningen? Den liberala gruppen stöder kommissionen i alla dess ansträngningar för att minska växthusgaserna. Denna sommar har rekord slagits i samtliga medlemsstater när det gäller ozonföroreningar. Trots de hätska angrepp som Kyotoprotokollet regelbundet utsätts för, och trots dess begränsningar, bör det förbli ett verktyg, ett minimimål för vissa, men också ett åtagande. Europeiska unionen bör, nu mer än någonsin, göra Kyotoprotokollet till sin stridshäst i dess internationella förhandlingar.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! De allvarliga skogsbränderna som i år bröt ut i Portugal drabbade även jordbruksbygder och bebyggda områden. De förstörde hus, fabriker, skolor, el- och telenät och annan utrustning. De förorsakade 18 dödsfall, gjorde många familjer bostadslösa och tog ifrån dem allt de ägde, dödade vilt och boskap, och tog ifrån nära 45 000 människor deras levebröd och inkomster. Det var en enorm katastrof, en katastrof som har förvärrat de redan svåra sociala och ekonomiska villkoren i Portugal. Därför bad vi redan från början om stöd och solidaritet från Europeiska unionen. Enligt nyligen gjorda beräkningar ödelades mer än 400 000 hektar av bränderna, vilket utgör nära fem procent av vår totala landyta och elva procent av skogsarealen. I vissa kommuner har mer än 80 procent av skogsarealen brunnit upp, och de uppskattade skadorna uppgår till mer än en miljard euro.
Denna situation kräver speciella stödåtgärder, eftersom det belopp kommissionen föreslår är klart otillräckligt, vilket också kommissionsledamot Michel Barnier påpekade under sitt besök i Portugal. Förutom medkänslan för och solidariteten med offrens familjer och alla de människor som har drabbats av denna katastrof, förutom erkänslan för brandmännens och civilbefolkningens beslutsamma ansträngningar för att bekämpa bränderna, trots de knappa medel som stod till buds, så är det nödvändigt att beloppet från Europeiska unionens solidaritetsfond åtminstone uppgår till den summa den portugisiska regeringen har begärt, det vill säga, över 52 miljoner euro.
Den allvarliga situationen kräver dock ytterligare extraordinära åtgärder, såväl i form av en omprogrammering av strukturfonderna som via olika befintliga gemenskapsprogram, och genom att det rigida förfarandet för anslaget av fonderna görs mer flexibelt och förenklas. Detta är inte bara nödvändigt för att kompensera de sociala kostnader som tillkommit, utan även för att stödja återställandet av produktiviteten i de drabbade regionerna och främja återplanteringen av skogen. Även om skogsbränderna varje år utgör ett gissel som förtär hundratusentals hektar i Europeiska unionen, framför allt i södra Europa, måste man komma ihåg att de atmosfäriska förhållanden som drabbade Europa i år förvärrade situationen och skapade de rätta förutsättningarna för bränder av en enorm omfattning som var svåra att bekämpa. Det innebär också att fler effektiva förebyggande åtgärder måste främjas på gemenskapsnivå och på nationell och lokal nivå, och att större uppmärksamhet måste ägnas folkhälsan i Europa. Den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) har i sig lett till att tusentals jordbruksanläggningar och jordbrukare försvunnit de senaste åren, framför allt i mitt land, och har därmed bidragit till en total rasering av det traditionella komplementära förhållandet mellan skogs- och jordbruk i de regioner där småbruk dominerar. Detta har gjort att utbredningen av ödemark har ökat på landsbygden. Den gemensamma jordbrukspolitiken har därigenom bidragit till att skapa de rätta förutsättningarna för uppkomsten av stora skogsbränder.
Förändringarna av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att ha tendens att förvärra denna situation, vilket kräver att vi tänker igenom de åtgärder som vidtagits. Vi uppmanar kommissionen att fortsätta sitt samarbete med de nationella myndigheterna, både för att minska miljökonsekvenserna och för att stödja de drabbade samhällena, men också för att återplantera skogen genom att stödja alla initiativ med statliga bidrag och se över programmet Forest Focus så att det får större räckvidd. Vi uppmanar också kommissionen att lägga fram en helhetsstrategi för gemenskapens brandbekämpning, och vi vill dessutom framhålla att denna katastrof tydligt visar de orimliga kraven i stabilitetspakten, med tanke på de socioekonomiska förhållandena i Portugal. Stabilitetspakten inför nämligen begränsningar för sådana investeringar, även om situationen kräver stora offentliga investeringar. Därför uppmanar vi kommissionen och rådet att se över stabilitetspakten, framför allt genom att omedelbart räkna bort alla katastrofrelaterade statliga utgifter och investeringar från budgetunderskottet.

Turmes (Verts/ALE).
Herr kommissionär, kära kolleger! Vi politiker bör betrakta denna sommar som en sista varning om att slutligen börja agera när det gäller klimatförändringen. Vi talar - som sig bör naturligtvis - mycket om de tusentals offren i Frankrike och Portugal, men vi glömmer bort att översvämningar i Kina denna sommar drabbat fyra miljoner människor, och att utvecklingsländer drabbas mycket hårdare än vi. Inför detta faktum måste vi inleda en mer beslutsam politik. Vi kan inte längre nöja oss med våra vanliga rutiner. Vi i De gröna har därför tagit initiativet och utarbetat ett öppet brev till Prodi, vars huvudsakliga drag jag kommer att ange. Vad är det vi kräver?
För det första måste vi upprätta en stabilitetspakt för klimatförändringen. Vi kan inte tolerera att regeringarna i Spanien, Portugal och Irland struntar i klimatförändringen och att Europeiska unionen förlöjligas på det internationella planet för att dessa regeringar inte tar sitt ansvar. Statistik från Europeiska miljöbyrån visar tydligt hur långt efter dessa regeringar är.
Vad är för det andra resultatet av den analys som gjorts av initiativet för den europeiska infrastrukturen, som det italienska ordförandeskapet nyligen lagt fram? Motorvägar och åter motorvägar, regionala flygplatser och åter regionala flygplatser! Det är rena vansinnet! Vi kan nu inte använda miljarderna från Europeiska investeringsbanken eller miljarderna i EU:s budget till att bedriva en helt urspårad transportpolitik. Vi inom De gröna är för en politik med ekonomisk stimulans, men det hela måste ske via järnvägsinvesteringar. Vi har i dag inte det järnvägsnät som krävs för att driva en annan godstrafikpolitik i Europa. Vi måste investera kraftigt i sådana åtgärder.
För det tredje visade värmeböljan att de extremt centraliserade kraftstationerna riskerade att inte längre kunna producera elektricitet om det inte fanns tillräckligt med vatten i floderna eller om vattnet blev för varmt. Ett kolkraftverk och en kärnkraftsreaktor har en effektivitet som är lägre än 35 procent. Det innebär att de värmer upp atmosfären mer, med risk att åstadkomma ?fiskbuljong?, och alltså inte producerar elektricitet på ett miljövänligt sätt. Vi måste investera mycket mer i decentraliserad energi och vi inom De gröna tackar er, herr Barnier, för att ni visat er redo att se över kriterierna för strukturfonderna och de regionala fonderna.
Jag blev förbluffad över bränderna i Medelhavsområdet. Ett av problemen är röjningen av snårskogen. I Österrike finns det en politik för att uppvärdera trä. Internationellt går vi i spetsen när det gäller uppvärmning med trä. Vi skall nu producera elektricitet i samgenerering med trä, och om Europa finansierar projekt skulle vi behöva skapa ett samband mellan nödvändig röjning och uppvärdering av trä.
Slutligen ligger Europa långt efter vad beträffar energihantering. Vi väntar sedan ett år tillbaka på två direktiv om energihantering. I stället för att spilla tid på att förhindra nedgången inom kärnkraftsindustrin, borde de Palacio äntligen lägga fram de direktiv som krävs för att Europa skall kunna komma ikapp på detta område. Vi har skrivit till Prodi för att be honom lägga in en högre växel och samordna sitt team bättre i kampen mot klockan för att förebygga klimatförändringarna.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill först och främst börja med att tacka er, talman Cox, för er snabba reaktion på Ilda Figueiredos skrivelser, och de skrivelser som jag själv utarbetat för min grupps räkning när krisen fortfarande bredde ut sig i Portugal, och för att ni så snabbt meddelade att denna debatt skulle äga rum, trots sommarledigheten från den 11 augusti. Jag är också tacksam för att denna debatt, inom grupperna och vid talmanskonferensen, såsom vi begärde utmärks av och avslutas med ett uttalande från kommissionen och en resolutionsomröstning.
Jag vill också tacka kommissionsledamot Barnier för att ni sett till att närvara vid denna debatt, för era ord i inledningen av debatten, er vänskapliga och hänsynsfulla inställning när ni besökte vårt land, och de uttalanden ni gjorde där. Jag vill naturligtvis också tacka för den omtanke kommissionen redan tidigare visade genom kommissionsledamöterna Diamantopoulou och Vitorino.
Efter att ha uttryckt min tacksamhet måste jag nu också redogöra för fakta och göra en vädjan. Jag vill berätta litet om den tragedi som drabbade mitt land: tre veckor av intensiv vånda, av extrem ödeläggelse av vårt land, framför allt orsakad av,- även om det förvisso alltid finns flera orsaker till dessa fenomen - de verkligt förfärliga väderförhållandena. De var inte bara förfärliga på grund av att de var onaturliga i fråga om temperatur, fukt och kontinentala vindar. De varade också onormalt länge. Det verkligt uppskakande, vilket var en fruktansvärd tragedi för de som direkt berördes och de som gjorde störst insats i brandbekämpningen, var faktiskt att befinna sig mitt i dramat och vara fullständigt medveten om sin maktlöshet, alltmedan vädret fortfarande var detsamma. Krisen avtog faktiskt först när vädret slutligen slog om den 14 augusti, nästan tre veckor efter att den brutit ut med sådan intensitet. 
Vi talar alltså om en naturkatastrof vars förödande mänskliga, sociala och ekonomiska konsekvenser redan har tagits upp här. Olika siffror har nämnts: fem procent av den totala landytan, och elva procent av skogsarealerna. Men denna statistik är missvisande, eftersom procentandelarna i flera av de värst drabbade kommunerna, vilket har påpekats här, steg till 80 procent av skogen, mer än 50 procent av all mark, och i vissa fall 70 procent. Dessa siffror är dessutom bara just siffror. Man måste se det med egna ögon, såsom kommissionsledamoten har gjort och kunnat vittna om.
Jag återvände själv nyligen och besökte olika områden som Vila do Rei, Mação och Gavião. Jag vill ge er en uppfattning av situationen. I Gavião, som är en stad norr om Portalegre-distriktet, stod vi på en höjd, i ett torn bakom kyrkan, och tittade ut över horisonten inåt landet. Vi talar här om ett område som breder ut sig många kilometer. Över bergen, till vänster, till höger och framför oss var allting sönderbränt. Det är sådana enorma skador som drabbat mitt land och skälet till att mitt land ber om hjälp och stöd från Europeiska unionen.
Kommissionsledamoten nämnde helt korrekt regeringens snabba agerande, främst med att sätta i gång gemenskapsmekanismerna, och också kommissionens snabba agerande. Men jag ansluter mig till de av mina kolleger som ber parlamentet om mer medel, för att på ett mer omsorgsfullt och generöst sätt besvara min regerings begäran. Portugal har begärt nära 50 miljoner euro ur solidaritetsfonden, och jag anser att det vore riktigt att bevilja detta belopp. Jag förstår kommissionens bestämmelser, men jag anser att den portugisiska begäran är rimlig. 50 miljoner euro är det belopp som ministerrådet betalade ut i förskott, när krisen var som värst i Portugal, och motsvarar också värdet av de nationella bidragen till omorienteringen av olika gemenskapsprogram som kommissionsledamoten redan nämnt. Jag anser dock att min regerings beräkningar är riktiga, och att den begärde parlamentets stöd på dessa grunder.
Som flera andra ledamöter också har sagt handlar det inte heller enbart om att få pengar ur solidaritetsfonden. Det är också nödvändigt att på lämpligt sätt omorientera andra program, främst för att datumet för andrabehandlingen av förordningen om Forest Focus-programmet för perioden 2003-2008 snabbt närmar sig.
Jag anser att denna kris, som har sargat mitt land särskilt svårt, visar att parlamentet hade rätt i att anta de ståndpunkter vi röstade för i kammaren vid förstabehandlingen, och att företrädarna för regeringarna i Italien, Spanien och Portugal gjorde rätt i att lägga ned sina röster i fråga om den gemensamma ståndpunkten, när den debatterades för några månader sedan, och därmed uppmärksammade behovet av att öka medlen för att förebygga skogsbränder i detta program. Jag är därför övertygad om att när förordningen om några veckor kommer tillbaka för andrabehandlingen kommer vi alla enhälligt att återta parlamentets ståndpunkter från förstabehandlingen, och att både rådet och kommissionen därefter kommer att dela parlamentets ståndpunkter.

Berthu (NI).
Herr talman! Vi har denna sommar kunnat se de fruktansvärda följderna av värmeböljan: torka, bränder, och vatten- och luftföroreningar. Framför allt är vi dock bestörta över dödsfallen bland äldre personer, som var särskilt många, i ett land som Frankrike.
Normalt sett borde vi dock inte vända oss till unionen för hjälp. Även våra europeiska grannar har drabbats, och ett stort och korrekt styrt land borde kunna hantera en sådan här situation på egen hand. Frankrike befinner sig emellertid i dagsläget i en extremt utsatt situation, eftersom manöverutrymmet i budgeten inte återställdes när detta var möjligt, det vill säga när skatteinkomsterna var stora.
Frankrike kännetecknas dessutom av två mycket negativa faktorer: det har blivit svårare att få hälso- och sjukvårdssystemet att fungera på grund av bristen på praktiserande läkare, särskilt under sommaren, och på grund av att arbetstiden minskats till 35 timmar i veckan. Familjer är också uppenbart mer utspridda än i grannländerna, vilket gjort att det varit svårare att förlita sig till släktband. 
I detta hänseende vill jag i förbigående nämna att kravet på geografisk rörlighet för arbetstagare, vilket ofta försvaras av Europeiska unionen, borde nyanseras avsevärt så att familjeband och sociala band kan bevaras bättre i de fall det är möjligt. En stor uppgift för Europeiska unionen i framtiden blir framför allt att utvidga det interna och externa arbetet i kampen mot växthuseffekten, och följaktligen den globala uppvärmningen. Om den nuvarande nivån av koldioxidutsläpp bevaras får det till exempel oåterkalleliga effekter på klimatet. Vi ber Europeiska unionen att noggrant fullfölja genomförandet av Kyotoprotokollet för att bättre införliva energi- och miljöpolitiken. I detta avseende måste vi visserligen prioritera de förnybara energikällorna, men i första hand kärnkraften, som är mycket sparsam när det gäller koldioxidutsläpp. Om kärnkraften skall bli mer allmänt accepterad måste dock frågan om hantering och bortskaffande av radioaktivt avfall absolut lösas. Med detta mål framför oss vill vi att en stor gemensam forskarinsats inleds, vilket är en absolut prioritet, eftersom allt annat är beroende av detta.
Slutligen har vi en tredje tanke som handlar om att minskningen av växthusgaser också delvis kommer att uppnås via en bättre kontroll av vägtransporterna. Vi anser att man i de vägavgifter som ingår i förslaget till direktiv om prissättningen på väginfrastrukturen borde acceptera att införa inte bara kostnaderna för underhåll av vägnäten, utan även ännu inte beräknade kostnader för skador som transporterna förorsakar miljön och följaktligen samhället som helhet.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är tyvärr de tragiska händelserna från i somras som på nytt för oss samman för att diskutera frågor som redan varit föremål för ett tämligen stort antal debatter i denna kammare.
När det gäller skogsområdena och skogsbränderna vill vi först och främst uttrycka vår medkänsla med offren för dessa bränder, i första hand i Portugal, men även i de övriga länder som drabbats av liknande katastrofer. Det är nämligen verkliga ekologiska katastrofer som ägt rum i Sydeuropa. De eldhärjade skogsområdena måste återställas med vederbörlig respekt för dess klimatbetingelser och ekologiska egenskaper. Dessa skogsområden har visserligen brunnit ned, men även i andra skogsområden kommer effekterna av torkan att märkas. Man behöver bara åka igenom våra bergsregioner för att se träd som redan är alldeles förtorkade innan hösten ens är här. Vi måste återställa dessa skogsområden och man kan fråga om vi genom vår jordbrukspolitik lyckats uppnå en verklig planerings- och utvecklingspolitik för landsbygden.
Vi har förlorat en del jordbrukare på grund av jordbrukspolitiken. I dag kan vi tyvärr konstatera att om våra länder hade haft något fler jordbrukare, så hade marken varit bättre underhållen och skogarna bättre planerade, eftersom de då inte hade utgjort det enda alternativet till ökenspridning, utan i stället varit produktiva skogar. Nyss talade en av våra kolleger om trä som energikälla. Jag stöder detta fullt ut och odlar själv på ett område som jag ansvarar för. Vi måste utan tvekan se över vår jordbrukspolitik och i första hand stödja våra jordbrukare som kommer att lida fruktansvärt av torkans effekter, eftersom de alla säger att det kommer att kosta dem ett års inkomster att klara konsekvenserna av torkan. Uppfödarna vet i dag inte längre hur de skall kunna föda sin boskap, och de väntar på att hjälp skall ges snabbt. Hjälp har utlovats, men för det mesta kommer den för sent. Vi måste på europeisk nivå visa att vi faktiskt kan genomföra en gemenskapsbaserad politik.
Även ängsmarkerna måste återställas, också i de lägre bergsregionerna, som ni känner väl till och är mycket förtjust i, herr kommissionär. De måste återställas när jordbrukarna inte har tillgång till bevattning eller när det inte finns några mekaniska hjälpmedel i marker som är mycket svåra att bruka.
Slutligen vill jag också tala om vattenproblemen, eftersom vi kanske inte har lyckats genomföra en vattenpolitik som har chans att avhjälpa de svårigheter vi mött.
Vi har också talat om de åldrande befolkningarna. Jag bad under konventets arbete med den framtida europeiska konstitutionen att folkhälsan skulle få bli en viktig beståndsdel i konstitutionen. Tyvärr har man för närvarande inte tagit någon hänsyn till detta, vilket jag beklagar.
Om jag får framföra ännu en synpunkt skulle jag bara vilja att denna koppling mellan katastroferna och klimatförändringar slutligen stimulerar oss att respektera och genomföra Kyotoprotokollet. Jag anser inte att beskattningar är en bra lösning. Europa måste vara innovativt. Det måste övertyga regeringarna och befolkningarna om att en annorlunda jordbrukspolitik måste stödjas, och att det är nödvändigt att produktiva skogsområden återskapas. Det behövs också en decentraliserad gemenskapsbaserad politik och framförallt en omdefiniering av energi- och transportpolitiken. Avslutningsvis måste vi helt enkelt driva en verklig europeisk politik för hållbar utveckling.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! Också jag känner att det är min plikt att börja med att uttrycka mitt erkännande och min tacksamhet till kommissionsledamot Michel Barnier för hans sätt att hantera de tragiska händelserna i Portugal. Han utgjorde själva bilden för sinnesrörelse och förståelse och sade det som portugiserna ville höra och uppskattade, och som inte alltid andra ansvariga kunde uttrycka lika väl.
Som kommissionsledamoten sade, har slutet på sommarledigheten lämnat en bitter eftersmak, efter en tragisk sommar, med dess tragiska statistik över dödsfall och förödande skogsbränder. Tusentals äldre gick under för värmen i flera europeiska länder, och även ozontopparna kan ha drabbat ännu fler. Handlar det om en oundviklig klimathändelse eller har vi drabbats av konsekvenserna av klimatförändringar, orsakade av människans beteende? Handlar det om resultatet av mänsklighetens egen vårdslöshet? Svaret måste vara att det handlar om båda faktorerna.
Herr talman, herr kommissionär! De ödelagda skogsområdena i Portugal uppgår, vilket vi redan hört här i dag, till så mycket som 400 000 hektar, det vill säga mer än all sammanlagd skogsareal som har ödelagts av bränder i resten av södra Europa. Detta är något att reflektera över. Hur kan Portugal, ett land med relativt liten yta, råka ut för skogsbränder av denna omfattning? Är kanske portugiserna något slags elddyrkare? Det finns de som har skrivit det, med tanke på vår förkärlek för eldar vid midsommar och fester med fyrverkerier. Jag tvivlar dock på det. Förklaringen till de ofattbara händelserna i Portugal denna sommar ligger i stor utsträckning i myndigheternas allvarliga misstag och försummelser.
Bränderna har avslöjat svagheterna med det misskötta och ologiska skogsvårdssystem som vi har i Portugal. De senaste decennierna har skogarna i Portugal vårdats på ett kaotiskt sätt, vilket kommissionsledamoten redan har sagt. En tredjedel av Portugals landyta på 90 000 kvadratkilometer är täckt av skog. På huvuddelen av denna skogsmark - två tredjedelar - växer tall, som enbart används som byggnadsmaterial. Resten utgörs av eukalyptus som används vid pappersmassaproduktion, samt det förträffliga trädet korkek. Varje träd, varje växtart i Medelhavsområdet har under tusentals år utvecklat en strategi för att skydda sig och återhämta sig efter eldsvådor. Problemet är att skogen för varje år blir allt mer utarmad, och antingen förvandlas till buskmark, eller domineras av barrträd som är mer lättantändliga än lövskog, som till exempel ek och korkek, som växer långsammare. Jorderosionen gör resten och ökenspridningen fortskrider.
Herr talman, ärade ledamöter! Solidaritetsfonden föddes av vatten, men tillämpas på eld. Det påminner om Thales och Herakleitos två grundläggande element. Född av vatten tillämpas den på eld, men tillämpningen är blygsam, vilket redan har påpekats. De tillgängliga medlen är mycket knappa, herr kommissionär. Jag tycker att beloppet borde omprövas. Eftersom det handlar om en för tillfället dämpande insats måste medlen ökas, med tanke på Portugals nuvarande enorma budgetsvårigheter.
Jag anser att den omfördelning av medel från strukturfonderna som kommissionsledamoten föreslog är en bra lösning för att finansiera nyplanteringen av skog och förändringen av det portugisiska växttäcket. Vi samtycker därför till att medel faktiskt omfördelas. Det är viktigt att agera snabbt i Portugal medan minnet av händelserna finns kvar, vilket även gäller övriga Europa. Förebyggande insatser är nyckelordet och den gyllene regeln för skogsvård, vilket redan sagts av flera personer i kammaren i dag. Men även skogsövervakning och polisbevakning, samt hårda straff för brottsliga handlingar som begås av personer som avsiktligt och med uppsåt antänder skogen är centralt. Staten måste få en ny roll i omfördelningen och omorganisationen av all den portugisiska skogsmarken, liksom i hanteringen av de problem som klimatet förorsakar i dagens Europa. Klimatförändringarna är de facto ett allvarligt hot och åtgärder måste genast vidtas.

Vallvé (ELDR).
Herr talman! För det första vill jag tacka för att denna debatt planerats för att analysera problemen i samband med den intensiva värmebölja vi upplevt i sommar. Värmen har dessutom lett till ett antal katastrofer, varav vissa är återkommande, som till exempel skogsbränder.
Jag skulle vilja att vi å ena sidan särskiljer konsekvenserna av årets värmebölja från ett vanligt förekommande problem i Medelhavsländerna i södra Europa, å andra sidan, det vill säga skogsbränderna.
Skogsbränderna kan ha blivit vanligare på grund av klimatförändringarna, men också till följd av de förändrade förutsättningarna för skogar och landsbygd. Avfolkningen på landsbygden är ett faktum. Att trä från Medelhavsskogarna inte används, eftersom det inte längre är ekonomiskt lönsamt, är ett annat. Skogen har därmed inte längre någon ekonomisk funktion, utan får en miljöroll, som också är mycket viktig.
Omständigheterna är dock annorlunda. På grund av avfolkningen försvinner jordbrukarna, som är de som huvudsakligen skyddar skogen och naturen. Detta får vi inte glömma. Det är jordbrukarna som först tar sig an skogsbränder.
Eftersom det handlar om en vanligt förekommande plåga är det viktigt att anta katastrofåtgärder. De skulle fungera som antibiotika. Men vad vi verkligen behöver vid dessa sjukdomstillstånd är dock ?vaccin?. I det här fallet utgörs vaccinet av förebyggande åtgärder och alla resurser som snabbt kan sättas in vid skogsbränder.
Herr kommissionär! I år har vi bevittnat skogsbrändernas förödande verkan. Ni har talat om att anpassa strukturfonderna och delvis sammanhållningsfonderna för att hantera dessa effekter. Jag skulle vilja be er att ni också tänker på gemenskapsinitiativet för landsbygdsutveckling, Leader, och hur detta initiativ, som särskilt utnyttjas i vissa områden, också skulle kunna användas i områden som ödelagts av skogsbränder.
Jag tror också att de åtgärder som antagits i detta hänseende inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken i de områden som haft störst problem med torkan varit positiva. Jag vill också ge ett erkännande till det arbete som utförts av brandmän, skogvaktare och frivilliga som bidragit till att stävja skogsbränderna.
På samma sätt som vi begär att det för nya projekt skall göras en miljökonsekvensbedömning, borde en sådan miljöbedömning utvidgas till att även omfatta de möjliga effekterna av skogsbränder, som, liksom jag sagt, är ett ständigt förekommande gissel i Medelhavsländerna i södra Europa.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär! Ett flertal europeiska länder har under sommaren verkligen lidit av extrema temperaturer, vilket är ämnet för diskussionen i kväll, och nu är det förvisso en fråga om tid. Följderna av denna värmebölja för våra länder och dess befolkningar är fruktansvärda. I Portugal har bränderna förstört fem procent av landet, vilket kollegerna också påpekat. Det är en nationell katastrof.
När det gäller Frankrike vill jag först och främst ge uttryck för mina känslor, och också min indignation, inför omfattningen av det humanitära drama vi har upplevt. Den franska regeringen meddelade i fredags att mer än 11 000 dödsfall till följd av värmeböljan registrerats mellan den 1 och 15 augusti. Det är skrämmande siffror. Visst bör detta få oss att fråga oss vilken skyldighet var och en har att visa solidaritet gentemot de mest utsatta. Men de nationella regeringarna, i synnerhet den franska regeringen, liksom Europeiska unionen, bör också rannsaka sig själva när det gäller vikten av offentliga åtgärder på folkhälsoområdet, kravet på akutsjukvård av hög kvalitet för alla och i tillräcklig omfattning, liksom beträffande kraven på pensionärshem med utbildad personal och resurser som garanterar tjänster av god kvalitet. De måste kort sagt överväga att införa en ambitiös politik för de äldre och mest utsatta. Allt detta kräver budgetanslag och därmed även politiska prioriteringar som styr de offentliga utgifterna så att allas behov kan tillgodoses.
Vad beträffar de bränder som särskilt har drabbat Var-regionen i Frankrike, och i ännu högre grad andra europeiska länder, står vi inför ett antal frågor. Vilket stöd bör det finns i dag för dessa drabbade regioner? Hur skall dessa kriser kunna hanteras mer effektivt i framtiden? Och framför allt, hur kan de undvikas och genom vilken förebyggande politik? Dessa frågor kan även tillämpas på torkans fruktansvärda konsekvenser för jordbruket. Kommissionsledamoten föreslår ett antal svar och tankelinjer kring dessa frågor, men både vid fall av bränder och torka krävs det givetvis ett organiserat katastrofbistånd, både i form av den europeiska solidaritetsfonden och nationellt stöd, till förmån för länder som drabbats av bränderna.
För jordbrukarna, varav många står inför svåra situationer, bör Europeiska unionen åtminstone ge de nationella regeringarna tillstånd att bevilja extra stöd på kort och medellång sikt. I Frankrike är konsekvenserna i de drabbade områdena överväldigande: man räknar med en förlust på 50 till 100 procent av produktionen för obevattnat spannmål i Lot-et-Garonne. Det saknas foder, vilket direkt hotar boskapen. Överallt ställs jordbrukarna inför mycket stora inkomstbortfall. Parallellt med dessa stöd måste man tänka över vilka mekanismer som skall användas och hur krishanteringen i samband med extraordinära naturhändelser kan bli effektivare. Till detta krävs också offentliga medel som inte kan förenas med konkurrensmässiga villkor.
Slutligen vill jag tala om förebyggande arbete och orsaker. I linje med andra kolleger vill jag verkligen betona vikten av att ompröva de nuvarande modellerna för landsbygdsplanering och jordbruks - och transportutveckling. Det framgår tydligt att tendensen att ständigt försöka öka lönsamheten i tillgängliga markområden, att inte investera i förebyggande av bränder med förevändningen att besparingar måste genomföras, att prioritera stora jordbruksföretag och stordrift, att främja vägtransporter till ständig nackdel för järnvägstrafiken - jag kan ge ännu fler exempel -innebär många risker. I själva verket bör man ta fram en annan modell, grundad på verkliga miljöhänsyn, det allmännas intresse och solidariteten. Vi måste visa prov på en betydligt större beslutsamhet när det gäller tillämpningen av Kyotoprotokollet, men jag hoppas avslutningsvis att alla de dramatiska händelser som våra landsmän fått genomleva under de senaste veckorna åtminstone skall ha ökat vår medvetenhet...
(Talmannen avbröt talaren.)

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Somrarna avlöser varandra, och så även katastroferna. Förra året var det översvämningarna som höljde Europa i sorg. I år är det värmeböljan, som lett till en vårdkris i Frankrike, en miljökatastrof i Portugal och längs Medelhavskusten. Dessa oroande och onormala väderförhållanden kan vara följden av den globala uppvärmningen, vilken som bekant i sig förvärras av den växthuseffekt som härrör från utsläppen av koldioxid.
Under alla omständigheter är alla i dag medvetna om att vi måste vara mer försiktiga i vårt förhållande till naturen. Vi måste också visa större medkänsla i förhållandet till varandra. I Paris är det förfärligt att över 800 människor dött - och det är ett skrämmande antal - som ingen har sörjt och vars kroppar ingen har gjort anspråk på.
Förslaget till resolution från vår grupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, innehåller ett antal mycket positiva rekommendationer, av vilka jag här endast vill ange några stycken. När det gäller hälso- och sjukvårdsområdet måste kommissionen hjälpa medlemsstaterna att garantera samtliga individer de rättigheter som tillkännages i artikel 35 i stadgan, det vill säga rätten att ha tillgång till förebyggande hälso- och sjukvård även under extrema klimatförhållanden. Vad Portugal beträffar ber vi, herr kommissionär, att solidaritetsfonden utnyttjas utöver nivån för katastrofbistånd för att verkligen hjälpa detta land att läka sina sår. För att växthuseffekten skall kunna minskas måste vi uppmana kommissionen att se till att åtagandena enligt Kyoto respekteras. Transportpolitiken har en betydande roll på detta område. Vi måste i större utsträckning uppmuntra mer energisnåla transportsätt.
Som vår kollega, Jan Dhaene, tidigare förklarade har en del av oss tagit sig från Bryssel till Strasbourg på cykel och anlände sent på förmiddagen. Syftet var givetvis att främja cykelanvändningen, som måste planeras in i de transeuropeiska transportnäten. Det skulle hjälpa berörda myndigheter att bygga cykelvägar, eller förbättra befintliga sådana, som sammanbinder de kontinentala medlemsstaterna.
Under sista delen av vår resa cyklade vi längs kanalen mellan Marne och Rhen. Landskapet är fantastiskt, men vi kunde också konstatera att kanalen underutnyttjas för godstransport. Vi måste i högre grad uppmuntra denna typ av transporter som är mindre förorenande än vägtransporterna.
Slutligen skulle jag vilja nämna ett sista förslag i vårt förslag till resolution. Det handlar om att inrätta en europeisk civilförsvarsstyrka, de ?gröna baskrarna?. Deras ingripande vid ekologiska katastrofer skulle sporra medlemsstaterna att ta sitt ansvar.
Kort sagt måste vi sluta gå som katten kring het gröt i fråga om hållbar utveckling och i stället skrida till handling. Detta är inriktningen i vårt förslag till resolution.

Martinez (NI).
Herr talman! 12 000 människor dog på tio dagar. Det är tre gånger så många som dog i World Trade Center. Tusen människor dog varje dag, ensamma och övergivna. Kropparna lastades i kylbilar, i arméns ammunitionskistor, på en frukt- och grönsaksmarknad i Rungis i Parisregionen. Inte sedan neanderthalarnas tid, långt före Antigone, har begravningsbestämmelser åsidosatts på detta sätt.
Var utspelar sig detta Timisoara? Hos Milosevic? I Bagdad under Saddam Husseins styre? I Haiders Österrike? I de läger som bevakas av de vakter som Berlusconi talade om? I Somalia, i Rwanda, de tusen kullarnas land? Det utspelar sig i Frankrike! I friidrottsvärldsmästerskapets Frankrike, i de mänskliga rättigheternas Frankrike, i guldmedaljernas Frankrike, i Valéry Giscard d'Estaings Frankrike, anfader till konstitutionen, i vilken man i första artikeln erkänner rätten till värdighet, även för äldre.
Var inträffade alla dessa dödsfall? 66 procent av dödsfallen inträffade på äldreboenden, sjukhus och specialistcenter. De fick inte tillräckligt mycket vätska. De dog av uttorkning. Varför? Därför att det inte fanns några sjuksköterskor, ingen personal och inga läkare. Varför? Därför att stabilitetspakten för budgeten kräver att besparingar och nedskärningar måste göras. Följaktligen har nedskärningar gjorts som skadar de svagaste som inte kan protestera, och som skadar de äldre.
Majoriteten av de avlidna är kvinnor. De dog inte till följd av våld inom äktenskapet, som utskottet för kvinnors rättigheter tror. De dog inte på grund av diskriminering eller brist på jämställdhet, de dog av uttorkning. Detta leder oss fram till de bakomliggande orsakerna, nämligen anhopningen av kollektiva misstag under de senaste tjugo åren. Det kollektiva misstaget med ultraliberalism och ekonomism. På 1800-talet gav ultraliberalismen upphov till Zola, Victor Hugo, proletariatet och miljoner döda, och ultraliberalismen börjar åter kräva sina dödsoffer. Det kollektiva misstaget med läran om de mänskliga rättigheterna som gjort att Lenin inte fått plats bland de formella och verkliga rättigheterna, för att inte tala om det hyckleri som det innebär att enbart åberopa rättigheter i proportion till hur mycket de kränks.
Vad skall vi då göra? Naturligtvis kan man, herr Barnier, tillkännage anslag, projekt, en ny ekonomi och en ny hierarki. Men sanningen, bekräftad i statistiken, är att det bland de döda inte finns en enda representant från medelklassen eller den exklusiva eliten. Det var de längst ner i hierarkin som dog. Lyckligtvis har kött- och benmjöl förbjudits, annars skulle det ha slutat med att de maldes ned inom den industriella svinuppfödningen. Men svin överges åtminstone inte, till skillnad från den äldre franska befolkningen.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka kommissionsledamot Barnier, som med sedvanlig tydlighet har beskrivit sommarens tragiska händelser och som alltid med skicklighet förklarat kommissionens insatser.
Det är bara en sak som förbryllar mig: jag har svårt att se en klar skiljelinje mellan torkan och bränderna, framför allt när det gäller konsekvenserna för miljön och ekonomin. Om det finns en skillnad handlar den om orsakerna, för tyvärr beror bränderna i många fall på människors, eller en pyromans, dåraktighet, medan det är väldigt svårt att hitta någon som ligger bakom torkan.
Herr kommissionär! Låt mig utvärdera denna fullständigt fruktansvärda sommar för Europa ur ett jordbruksperspektiv. Jag anser nämligen att problemet är mycket omfattande. De senaste månadernas torka är ännu ett klart bevis på hur de klimatförändringar som onekligen sker på vår jord har förorsakat ohjälpliga skador för miljön, och särskilt vårt jordbruk. Tyvärr har extrema företeelser blivit vardagliga: torka, regn, cykloner och översvämningar är resultat av en ökenspridning som tyvärr drabbar Europa, speciellt Syd- och Östeuropa, och i slutänden får mycket svåra konsekvenser för jordbruket, eftersom katastroferna leder till ekonomisk kris. Tillverkningskostnaderna stiger brant samtidigt som marknadsmarginalerna för jordbruksprodukter sjunker drastiskt, så att det i stora delar av Europa till och med blir svårt att fortsätta med verksamheten efter en sommar som denna.
Jag vill inte måla upp en fullständigt mörk bild, utan jag beskriver bara hur situationen är och skulle vilja hitta sätt att hjälpa och stödja jordbruket. I det här fallet är det viktigt att kommissionen rent allmänt gör en noggrann utvärdering och antar konkreta instrument för att analysera och styra de europeiska vattentillgångarnas kvantitet och kvalitet under de kommande decennierna, och framför fokuserar på sätt att spara på dem.
Sedan har vi de omedelbara behoven. Även om omfattningen av skadorna på grund av torkan, som kommer att framgå efter odling och skörd, skulle kunna - eller kommer att - vara sådana att Europeiska unionens solidaritetsfond behöver aktiveras, anser jag samtidigt att det måste finnas en möjlighet att förskottera utbetalningarna av gemenskapsstödet till jordbrukarna, liksom vid andra uttalade nödsituationer. I detta hänseende skulle en europeisk instans som samordnar alla aktörer som berörs av katastrofsituationer kunna vara ett bra instrument, vilket behövs i arbetet med att förbättra situationen, särskilt ekonomin inom jordbrukssektorn.
En uppskattning av skadorna, inte genast men inom kort, vilket visserligen kan vara svårt att göra, men vars resultat säkerligen kommer att ligga nära tröskelvärdena för att gynnas av de solidaritetsinstrument som jag nyss nämnde, skulle kunna kräva att kommissionen överväger situationen noggrant och lägger fram ett förslag till en allriskreform som tar hänsyn till de nya klimatförhållandena på vår kontinent. Detta skulle verkligen vara ett mycket användbart, helt banbrytande, instrument till stöd för vårt jordbruk.

Colom i Naval (PSE).
Herr talman! Jag vill först framföra mina kondoleanser med anledning av de dödsfall som förekommit. Vår första skyldighet är att framföra våra kondoleanser till familjerna. Vi kan dock inte begränsa oss till detta omedelbara uttryck av mänsklig solidaritet, även om det är rätt och nödvändigt.
Människor har dött - hur många som dött i mitt land vet vi faktiskt inte ännu - och detta är utan tvivel det allra viktigaste; men vi kan också säga att hus, landskap, flora och fauna dött. Branden luckrar upp marken och förr eller senare kommer de vanliga återkommande stormarna, som alltid vid Medelhavskusten i september och oktober, vilket på grund av markuppluckringen kommer att leda till ännu mer erosion i dessa områden. Det måste vi tänka på.
Utan tvekan har värmeböljan och torkan bidragit till denna katastrof, men värmen är inte något nytt fenomen vid Medelhavet. Som andra redan har påpekat har vi haft det varmt under flera sekel. Det som är exceptionellt här är temperaturer som överstiger allt vi tidigare känt till. De som ifrågasätter klimatförändringarna bör kanske därför reflektera över det, och myndigheter, företag och privatpersoner bör vidta lämpliga åtgärder.
Människor undrar vad Europeiska unionen gör i detta hänseende. Kommissionsledamoten föreslår att vi skall använda solidaritetsfonden. Jag håller med om det. Jag är budgetutskottets föredragande och det råder inget tvivel om att jag är positiv till tanken, men herr kommissionär, solidaritetsfonden handlar om naturkatastrofer och de här är inte bara naturliga. Det finns pyromaner och oerhört många brottsfall, och vi bör också fråga oss vad vi gör med direktivet och annan lagstiftning om miljöansvar, hur tillämpar vi dem, hur införlivar vi dem i lagstiftningen, hur vi verkställer dem och hur vi utkräver ansvar.
Jag kom till parlamentet 1986. Jag tror att min första insats var ett förslag till resolution med en begäran om program för att förebygga skogsbränder i Medelhavsområdet. Vi fick igenom det fem år därefter, 1992, och vi har därefter haft ett tioårsprogram som omfattat åren 1992-2002. Varför har det alltid funnits pengar kvar, herr kommissionär? Ni har tagit upp flera positiva exempel, men jag kan i egenskap av budgetföredragande tala om för er att varje år i uppsamlingsöverföringen kommer medel från denna fond. Varför? Har inte regeringarna använt dem? Jag tycker att det är mycket allvarligt, eftersom vi kommer att få samma problem nästa år om de inte används.
Vi måste göra en gemenskapsinsats. Staterna har sitt ansvar, men jag anser att Europeiska unionen har en skyldighet att ta täten och föreskriva åtgärder. Annars kommer vi att förlita oss på att vintern släcker sommarens bränder, precis som varje år.
(Applåder)

Lipietz (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Som kommissionsledamot Barnier har sagt är det viktigt att Europeiska unionen visar sin solidaritet gentemot de länder vars skogsområden och jordbruksproduktion har drabbats. Det vore dock mycket allvarligt om vi reducerade sommarens miljökatastrof till att endast handla om ekonomiska förluster. Det är i första hand en enorm humanitär katastrof, som räknat över hela Europa är tio gånger så stor som attentaten den 11 september. Det är faktiskt den första stora katastrof ur både ekonomisk och humanitär synvinkel som framkallats av klimatväxlingen i den tempererade zonen. Denna klimatväxling har sammanfallit med en annan tendens som också den är katastrofal, nämligen en ökad isolering av en befolkningsgrupp, som på grund av att den utgörs av äldre människor samtidigt blir allt mer beroende.
Jag överlåter åt mina kolleger i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att närmare beskriva de prioriteringar som obetingat måste göras på grund av denna fruktansvärda upplevelse, denna förödande dom mot vår utvecklingsmodell: vi måste påskynda Kyoto, ta avstånd till ekonomisk stimulans grundad på ett motorvägsprogram, ifrågasätta kärnkraften som alternativ till de fossila bränslena, och åta oss att anpassa vår flora och livsmiljö till de förändringar som redan inträffat. Men lika viktig är anpassningen av vårt hälso- och sjukvårdssystem och våra sociala trygghetsnät så att vi kan skydda våra äldre mot klimatchocker. Mindre nära familjeband, inklusive geografisk närhet, till följd av individualiseringen av våra samhällen och den ökande rörligheten, utgör en i stor utsträckning oåterkallelig process som inte alltid är negativ. Våra äldre, vi själva i morgon, kommer att kunna klara av detta om bara de allmännyttiga tjänsterna utvecklas som motvikt, vare sig det gäller den offentliga eller den tredje sektorn, eller sektorerna med föreningsverksamhet eller kooperativ verksamhet. Kan det faktum att Frankrike drabbats särskilt hårt inte framför allt bero på att stöden till de sammanslutningar som driver äldreboendena är halverade sedan två år tillbaka, liksom att biståndet till personer med stort hjälpbehov har skurits ned?
Vi ber därför kommissionen att med stöd i bästa europeiska praxis utarbeta en grönbok om skydd för äldre personer och bekämpande av klimatriskerna samt, mer allmänt, risker inom hälso- och sjukvården.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Ännu en gång har skogsbränderna ödelagt skogarna vid Medelhavet, och de har varit särskilt häftiga i sommar på grund av de väderförhållanden vi drabbats av.
Förutom att människor omkommit, vilket vi måste beklaga, förutom de fasansfulla minnesbilderna från bränderna och de ekonomiska skador de givit upphov till, visar omfattningen av den katastrof som år efter år hotar skogarna i södra Europa och dess konsekvenser för unionen som helhet att det finns ett behov av en gemenskapspolitik för att skydda skogen mot bränder. En sådan politik skall ha egna finansiella resurser och ta hänsyn till den specifika karaktären hos Medelhavsområdets skogar, samt omfatta förebyggande åtgärder som en integrerad del av skogsvården, vilket parlamentet begärde vid tidpunkten för bränderna.
Vi får inte glömma att skogarna i Medelhavsområdet och skogarna i norr utvecklas på helt olika sätt och därför styrs av helt olika lagar. Jord och vatten är båda växthämmande faktorer i Medelhavsområdets skogar, medan bristen på ljus hämmar de nordliga skogarnas tillväxt. I Medelhavsområdets skogar, där det inte råder någon brist på ljus, måste de större träden konkurrera med buskar och gräs om vattnet på marken, och eftersom denna konkurrens är en begränsande faktor uppnås ett tillfälle då varje vattendroppe som faller måste fördelas på marken. Grundvattennivån sjunker därför, rötterna når inte dit ner och dör, varefter den del som finns ovan jord växer sig tätare och till slut uppstår olyckligtvis upprepade bränder, och vi tvingas börja om på nytt.
Dessa olika utvecklingsmodeller kräver också olika typer av skogsvård, och att förvaltning och förebyggande arbete utgör en oupplöslig helhet i Medelhavsområdets skogar, vilket är det enda sättet att varje sommar förhindra dessa vågor av bränder, som är mer eller mindre allvarliga beroende på väderförhållandena.
Skogarna i Medelhavsområdet är en del av alla européers gemensamma arv. Därför är kampen mot skogsbränderna inte bara medlemsstaternas eller de behöriga regionala regeringarnas ansvar, även om en korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen tveklöst är grundläggande för att öka effektiviteten i de åtgärder som skall vidtas. Gemenskapens befogenheter i miljöfrågor samt Europeiska unionens åtaganden i Kyoto kräver att större budgetresurser anslås och att Europeiska unionen blir mer delaktig i kampen mot bränder.
(Talmannen avbröt talaren.)

Savary (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Med sorg och en hel del förfäran vill jag först och främst erinra om alla de avlidna i samband med den hälso- och sjukvårdskatastrof som så grymt har drabbat den äldre generationen i vårt land, Frankrike, men även i andra länder. Jag tror att det i första hand är detta faktum vi bör uppehålla oss vid.
Men jag tänker i första hand uttala mig beträffande problemen med skogsbränderna. Varje år får vi tyvärr anledning att ge uttryck för vår medkänsla. Förra året gällde det översvämningarna i Centraleuropa, och i år gäller det bränderna. Vi lyckas i allmänhet hitta rätt ord och vår uppriktighet ifrågasätts inte, men mycket ofta känner vi oss oförmögna att verkligen finna de lämpliga åtgärderna på det europeiska planet.
Länge förfogade vi för övrigt inte över mer än ord ända tills vi på ert initiativ herr kommissionär - vilket jag lyckönskar er till - efter olika diskussioner som överbryggade alla politiska grupperingar inrättade solidaritetsfonden. Fonden utgör ett svar på ett mycket brett engagemang för att Europeiska unionen skall vara så nära sina medborgare som möjligt, särskilt när de befinner sig i stor nöd. Ni har redogjort för hur detta nya instrument används, och jag tror att det är till stor nytta. Det lindrar allvarliga krissituationer, men märkligt nog upplever vi nu ändå, genom en egendomlig ödets nyck, samma situation med skogsbränderna.
Vi hade tidigare en särskild politik, ett särskilt instrument och en särskild budget. Ferrer erinrade om detta, och det är inte så länge sedan, utan från 1992. Det handlade om en europeisk förordning, direkt tillgänglig för samtliga privata eller offentliga skogsägare, som gjorde det möjligt att i förebyggande syfte - för som ni har sagt, herr kommissionär, är det bättre att förebygga än att försöka bota - investera i särskild brandbekämpningsutrustning, såsom brandgator, vattenposter, tillfartsvägar och annat. Vi bedömde det dock lämpligt att avskaffa denna förordning i början av året. Förordningens budget var 52 miljoner euro för perioden 1992-1997 och 77 miljoner euro för perioden 1997-2002. I dag föreslår man oss en annan förordning med ett helt annat syfte, i vilken skyddet mot skogsbränder inte finns med och inte är budgeterat. Den kallas Forest Focus och omfattar anslag på 41 miljoner euro. Om vi väljer denna väg kommer folk att dra slutsatsen att Europeiska unionen år 2003, ett katastrofalt år i fråga om bränder, fattade beslutet att överge sitt åtagande att skydda skogsområden mot bränder.
Jag anser att vi bör bespara oss allmänhetens förlöjligande och ogillande. Herr kommissionär, en hel del av oss här, på alla bänkar, anser att 60 miljoner euro är ett mycket högt pris att betala för att skada bilden av Europa, om vi den dag en katastrof av detta slag inträffar överger ett verktyg som är förebyggande, som fungerar, som är tillfredsställande och som efterfrågas av samtliga skogsodlare i Europa.
Jag ber er följaktligen att upprepa de besynnerliga gymnastiska övningar vi inför en mycket stark opposition utförde i fråga om solidaritetsfonden. Det krävdes översvämningar i Tyskland för att människor slutligen skulle inse att det fanns behov av en solidaritetsfond. Kanske har de dramatiska bränderna i Portugal varit nödvändiga för att vi, vilket jag hoppas, skall återta den förordning om skydd mot skogsbränder, som fungerade mycket väl och vars avskaffande i dag förefaller ge mycket dåliga signaler.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Just i denna stund fortsätter elden att skövla en del av Mauresmassivet i Frankrike. Man känner förtvivlan, hjälplöshet och vrede när man passerar dessa områden som bränts till aska. Jag är medveten om att ni för kommissionens vägnar föreslog solidaritetsfonden, men vad kan egentligen fonden uträtta inför denna omfattande förödelse och de kostnader den ger upphov till? Hela segment av ekonomin har omintetgjorts.
Naturen, som redan är försvagad, upphör dessutom aldrig att betala kostnaden för våra inkonsekventa politiska åtgärder. Vem skall betala för att återställa naturen, för att återställa Natura 2000-områdena som vi har så svårt att utse, eftersom de på grund av en förryckt utveckling inom turistnäringen blivit alltför åtråvärda? Och har vi inte med nöd och näppe undvikit andra katastrofer, med tanke på att vattnet i våra floder inte längre kunde kyla ned kärnkraftverken - vattnet i de floder där exempelvis den franska regeringen beviljat utsläpp av ännu varmare vatten?
Herr talman, herr kommissionär! Det är verkligen hög tid att sätta stopp för detta. Ni har själva erinrat om våra åtaganden enligt Kyotoprotokollet när det gäller den globala uppvärmningen. Men vad gör Europeiska unionen för att få till stånd en annan transportpolitik och en annan energipolitik? Denna värmebölja är ju som vi alla vet, och som vi har sagt vid upprepade tillfällen, en försmak av de problem vi kommer att ställas inför i framtiden. Meteorologerna är eniga, vi har fler: värmeböljor att vänta.
Herr kommissionär! Efter dessa katastrofer måste vi omedelbart skrida till handling, och det är dessutom där skon klämmer, som vi alla vet. Inte ens här tilldelar vi samma termer samma innebörd. Hållbar utveckling, hållbara transporter, hållbar ekonomi: alla dagens politiska åtgärder i Europa är hållbara. Men för att kunna hantera den ekologiska krisen måste vi ändra politisk kurs, och våra politiska åtgärder måste vara ekologiskt hållbara. Vi måste införa en miljöpolitik som inte ständigt kommer att ses som en frivillig bonuspolitik, så som är fallet i dag.
Miljön måste vara en prioritering i de politiska val vi gör. Det är som vi vet dock fortfarande inte fallet. Vi har för övrigt även tekniska hjälpmedel i kommissionen för att möta utmaningen - vi behöver inte gå närmare in på dessa, ni känner med säkerhet till dem - men det är de politiska valen som obarmhärtigt tryter, oavsett vad våra regeringar säger. Så vi räknar verkligen med att ni, herr kommissionär, skall övertyga politikerna om att göra andra val.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionen för dess snabba och generösa svar på den portugisiska regeringens vädjan om hjälp för att minska kostnaderna för de skador som bränderna har förorsakat. Även om talman Cox inte är närvarande, hoppas jag att presidiets ordförande förmedlar mitt tack för hans snabba svar på de skrivelser han fick från portugisiska ledamöter från alla partier, inklusive mitt eget. Vår skrivelse hade utarbetats av Carlos Coelho, och undertecknats av flera av oss. Jag tackar Pat Cox för hans snabba svar på vår vädjan, och jag tackar även de politiska partiernas ordförande för deras snabba beslut om att anordna denna brådskande debatt om värmeböljan, och särskilt i fråga om dess mest synliga konsekvens, bränderna, men även om andra skador som vållades av värmen.
Jag skulle vilja rikta en kortfattad vädjan till kommissionsledamoten och även till kammarens goda vilja angående det som står på spel i Portugal. Alla vet att det uppstått kortsiktiga skador, synliga och omedelbara skador, och också långsiktiga skador, som dock inte är mindre betydelsefulla. När det gäller de kortsiktiga skadorna har vi en objektiv bedömning som ligger på nära en miljard euro. Enligt denna bedömning, som utarbetats och lagts fram för kommissionen, har Portugal rätt att begära närmare 100 miljoner euro (cirka 95 miljoner euro) från Europeiska unionens solidaritetsfond.
Den portugisiska regeringen lade fram en begäran om ungefär halva det belopp som man var berättigad, och kommissionen föreslog ett stödpaket på 32 miljoner euro. Det är ett användbart och mycket viktigt stöd, det förnekar vi inte, men det är alldeles för litet jämfört med vad som behövs. Det första grundläggande skälet är katastrofens omfattning: närmare en procent av vår bruttonationalprodukt står på spel, och årets eldsvådor var lika allvarliga som samtliga eldsvådor under de tio senaste åren. Att hantera detta överstiger våra möjligheter med tanke på att vi dessutom måste anpassa oss till en sträng finansiell mekanism, nämligen stabilitetspakten.
Den andra aspekten är de långsiktiga effekterna, som i framtiden kommer att vara viktiga eftersom de områden som drabbats är fattiga områden i inlandet där skogen var den främsta sysselsättningskällan. Vi måste nu tänka på att få fram ekonomiska stödinstrument, både inom ramen för denna gemenskapsstödram, som innefattar omprogrammering och omarbetning, samt i framtiden inom ramen för nästa gemenskapsstödram, den gemensamma jordbrukspolitiken, den regionala utvecklingspolitiken och landsbygdens utvecklingspolitik.
En viktig och avslutande fråga, herr talman: det har här blivit uppenbart att det krävs något mer än en skogsstrategi för Europeiska unionen. Det är också uppenbart att skogarna i Medelhavsområdet löper mycket större risk än skogarna i norra Europa. Vi måste gå mycket längre, och kommissionen måste se över sitt förslag om Forest Focus, som är fullständigt otillräckligt när det gäller att förebygga skador på skogsmark.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill naturligtvis också uttrycka min solidaritet med länderna i söder, men jag hoppas att ni ursäktar mig om jag, i stället för att upprepa allt som mina kolleger redan har sagt, koncentrerar mig på torkan i mitt hemland. Vi som tänker något längre tillbaka i tiden vet att det ofta har förekommit mycket torra somrar, herr kommissionär. Därför hör jag inte till dem som betraktar denna århundradets sommar som ett helt unikt fenomen, men med tanke på det ansträngda ekonomiska läge som jordbruksföretagen befinner sig i kan vi emellertid svårligen avfärda denna århundradets sommar som en risk som hör till yrket.
Liksom den skörderapport som lagts fram, bekräftar nu också departementets officiella siffror att torkan förorsakat extrema skördeförluster i Tyskland, men även i de europeiska grannländerna. Ni har ju också redan påpekat att Europeiska kommissionen har vidtagit inledande åtgärder för att snabbare och tidigare betala ut de direktbetalningar till jordbruket som ändå redan har förfallit till betalning. Även om jag tycker att det är uppmuntrande, rör det sig inte om extra pengar. Det stärker jordbruksföretagens likviditet så att de kan köpa in foder och klara en ny sådd. Men jag frågar er - och detta diskuterades i korthet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling: finns det då verkligen inga medel i EU:s jordbruksbudget som inte är öronmärkta? Jag tror ändå att det fanns tillgängliga medel. Kan man inte tänka sig att man här - med nationell medfinansiering, vilket några förbundsstater i Tyskland överväger - kan ge snabbare hjälp?
Låt mig avslutningsvis nämna något som redan har berörts mycket ofta: att de slutliga följderna för skogsbruket, även i vårt land, kommer att vara att många jordbrukares egna finansiella resurser inte kommer att vara tillräckliga för att möjliggöra plantering av ny skog. Om vi nu skall tala om landsbygdens utveckling bör vi i detta läge verkligen på allvar fundera på hur vi skall ta itu med detta problem.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman! Jag tycker att det är mycket synd att vi i dag inte lagstiftar om klimatförändringar, för när jag nu ser så mycket tro komma till uttryck, tror jag inte att det skulle vara lika svårt att lagstifta som det har varit de senaste månaderna. Jag säger det utifrån min erfarenhet som föredragande inom detta område, då jag ofta har upplevt att det råder en viss skepsis mot klimatförändringar.
Vi måste således dra lärdom av situationen. För det första genom att gå mot en hållbar skogsvård, med större betoning på inhemska arter och mindre på exotiska sådana, med satsning på en mångsidig användning av skogsmark, eftersom människans närvaro i form av jakt, turism, biodling, skogsbruk, betesmark och jordbruk är det bästa verktyget för att avskräcka och övervaka. Men vi måste också dra lärdomar i fråga om klimatförändringarna. Bränderna som omedelbart bidrar till klimatförändringarna genom att avge stora mängder koldioxid och minska vår kapacitet i fråga om kolsänkor, beror till allt större del på klimatförändringen. Vi är obönhörligen på väg mot klimatförändringar. 1990-talet var det varmaste decenniet på 200 år. Förra sommaren uppnåddes rekordhöga temperaturer i flera delar av södra Europa. Forskare hävdar att temperaturen kommer att öka med 5,8 grader de kommande 100 åren. Internt måste vi därför till att börja med följa upp de positiva ansträngningar som vi redan har påbörjat på transportområdet genom handeln med utsläppsrättigheter och åtgärder för att minska utsläppen från industrin och energisektorn. Men det är också viktigt att på global nivå trycka på Förenta staterna för att få dem att anta Kyotoprotokollet. Kyoto är knappast något jättekliv framåt: det innebär endast fem procents minskning, när forskarna säger att vi måste minska utsläppen på jorden med 70 procent.

Martin, Hugues (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Först vill jag uttrycka min medkänsla med alla de regioner i södra Europa som härjats av fruktansvärda bränder. Detta är verkligen en mänsklig, miljömässig och ekonomisk tragedi. Som ni har sagt, herr kommissionär, kostar det mer att reparera skadan än att förebygga: vi måste därför värna om och ekonomiskt stödja det förebyggande arbetet.
I detta sammanhang kan jag meddela att inrättandet av nätverk i Aquitaine-skogarna, genom att bygga vägar, brandgator och gräva diken, öka antalet vattenposter och placera ut brandvakter, har gjort det möjligt att i mycket hög grad begränsa spridningen av begynnande bränder. Dessa förebyggande åtgärder har i första hand finansierats genom en EU-förordning om skydd av skogsområden mot bränder, förordning nr 2158/92/EEG, som tyvärr upphörde att gälla vid slutet av 2002. Trots de obestridligt positiva effekterna av denna förordning förde kommissionen - vilket många av oss påpekat - endast över brandövervakningsaspekten till Forest Focus-förslaget. När det gäller de förebyggande åtgärderna, har de införlivats i landsbygdens utveckling, där finansieringen är mycket mer osäker.
Detta visar att kommissionen utan åtskillnad avser att överge en Europapolitik om skydd mot bränder i skogsområden och att återföra denna politik till det nationella planet. Jag anser att detta vore ett misstag i politiskt, ekonomiskt, såväl som miljömässigt hänseende. Långt före sommarens fruktansvärda bränder - alltså, långt före - närmare bestämt den 29 april, skrev jag till Europeiska kommissionens ordförande, Romano Prodi, för att delge honom min förvåning över kommissionens ståndpunkt. Vid förstabehandlingen hade kommissionen i själva verket tagit ställning för ett avslag av Europaparlamentets ändringsförslag om att införliva förebyggande av bränder i Forest Focus.
Som svar fick jag bara en bekräftelse på denna hållning, vilket jag ser som minst sagt överraskande. När Europaparlamentet gör sig redo att vid andrabehandlingen återigen diskutera Forest Focus-förslaget måste vi göra allt vi kan för att få med brandförebyggande åtgärder i förslaget. När det gäller gemenskapsbudgeten är detta stöd bara en droppe i havet, men, herr kommissionär, en droppe som kan släcka många bränder.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Herr kommissionär! Ni sade att det kostar mer att bygga upp igen än att förebygga. Detta budskap riktar sig till de redan övertygade. Det vi talar om här är just att förebygga.
När kommissionen lägger fram Forest Focus-förslaget minskar man sitt ekonomiska bidrag från 18 till 13 miljoner euro, och säger att de fem miljoner som saknas har överförts till förordningen om landsbygdens utveckling, men i slutänden har kommissionen tvingats medge att denna överföring inte ägt rum, vilket får oss att tro att pengarna försvunnit längs vägen.
Som Martin och många av mina kolleger sagt, vilket jag inte skall upprepa, är det inte ur politisk synvinkel acceptabelt att den fastställda budgeten för den enda förordningen som enbart handlar om skogsskydd, föroreningar och bränder, minskas med 5 miljoner euro, och att säga att vi nu skall bekämpa bränder, utan förebyggande arbete, att vi skall forska kring föroreningar, öka den biologiska mångfalden och även forska kring kol. Det går inte att utföra många fler saker med mycket mindre pengar, eftersom 5 av 18 miljoner är en mycket hög procentandel.
Jag skulle föredra att inte behöva tala om, beklaga eller uttrycka vår medkänsla för de familjer som förlorat sina anhöriga i bränderna, och inte heller nämna landskapen, hemmen och allt annat som försvunnit, men jag anser att den ansvarige miljökommissionärens politik är snål genom att försöka minska de enda medel vi haft och säga att de överförts till landsbygdsutveckling, när länderna, för det första, inte haft möjlighet att införa dessa stöd i sina program och stödet, för det andra, inte heller finns inom landsbygdsutvecklingen.
Tack, herr kommissionär. Jag ber er förmedla detta till kommissionsledamot Wallström, så att vi vid andrabehandlingen kan anta de ändringsförslag som parlamentet redan antagit.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Efter allt som redan sagts är det omöjligt för mig att vara originell. Södra Europa - Frankrike, Spanien och Italien - drabbades dessvärre denna sommar av bränder, men mitt land, Portugal, drabbades särskilt svårt. Bränderna, som härjade i 15 av våra 18 distrikt, utplånade fem procent av vårt nationella skogsbestånd. Följderna av denna tragedi är av ekonomisk och miljömässig natur, men drabbar även människor. Jag vill därför hedra de 18 personer som miste sina liv, och uttrycka mitt deltagande till deras familjer. Men jag vill även ge mina sympatier till alla mina landsmän vars liv påverkades av bränderna och som nu lever i ovisshet inför framtiden. Jag tänker särskilt på de familjer som har skogsbruk som sin främsta - och ibland enda - försörjningskälla.
Omfattningen av denna tragedi kräver Europeiska unionens stöd, som måste vara omedelbart och tillräckligt. Jag skulle följaktligen vilja betona det mina kolleger redan sagt här angående den portugisiska regeringens verkningsfulla och omedelbara handlande, när den antog åtgärder, mått och steg för att minska de sociala och mänskliga konsekvenserna. Jag vill också belysa kommissionsledamot Barniers stödjande ord och hans tillkännagivande av Europeiska socialfondens stödpaket under hans besök i Portugal förra veckan.
Herr kommissionär! Ni fann rätt tonläge för detta tillfälle, och detta vill jag tacka er för. Därtill lyckades detta tonläge mildra vår börda. Men som kommissionsledamoten uttryckte det, känner vi också att det stöd som erbjuds inte motsvarar våra förväntningar. Situationen är tragisk, och särskilt tragiskt genom sin stora omfattning. Tillåt mig insistera: denna katastrof saknar motstycke, och för sådana fall måste en proportionerlig stödnivå beviljas. Vi hoppas, herr kommissionär, att de i hög grad övertygande följderna av det sotsvarta landskap ni med egna ögon såg under er vistelse i Portugal efter bränderna lyckas vända den obefintliga motivationen till ett positivt svar på den rimliga och adekvata begäran som inkommit från myndigheterna i mitt land.

Maat (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle också vilja börja med att uttrycka min medkänsla med mina kolleger från södra Europa. Jag är glad att också kommissionen gjort det, men det visar tydligt att katastrofen som inträffat där kräver europeisk solidaritet. EU måste därför visa vad man kan göra på det sociala området.
Jag vill även lyfta fram en annan fråga i denna debatt. Det är oacceptabelt att kommissionen gynnas finansiellt av den torka som drabbat det europeiska jordbruket så hårt. Detta är ett sannolikt scenario, särskilt inom odlingen av potatis för industriell behandling, för att nämna ett exempel. I Nederländerna, Tyskland, Danmark och Österrike förväntas avkastningen minska några dussintals procentandelar jämfört med årsgenomsnittet. I motsats till andra produkter, som hushållspotatis, leder inte denna bristande tillgång till högre priser. Europaparlamentets CDA-delegation uppmanar Europeiska kommissionen att på kort sikt skaffa sig en uppfattning om hur mycket lägre än den fastställda kvoten produktionen blir och vilka ekonomiska fördelar det innebär. Ett produktionstapp på 25 procent innebär till exempel en besparing på 30 miljoner euro för Europeiska kommissionen, eftersom stödet för den här grödan, liksom för flera andra grödor, är direkt kopplat till avkastningen. Bara av dessa skäl är det önskvärt att påpeka detta för er, än mer eftersom man under 2004 även planerar ett frisläppande på 40 procent för dessa grödor. Detta innebär att avkastningen inte längre avgör bidragens storlek. Troligen kommer just detta system att tillämpas i viss utsträckning redan år 2003.
Dessutom anser Europaparlamentets CDA-delegation att kommissionen borde inleda en strategidiskussion på Europanivå om kvantitativ vattenhantering. I kvalitativt avseende har EU:s vattenpolitik varit en framgång, men med tanke på att översvämningar och vattenbrist så snabbt avlöst varandra under ett antal år nu, är det nödvändigt att vi gör vad vi kan när det gäller effektiv vattenhantering för att uppnå en framtida strategi.

Rovsing (PPE-DE).
Herr talman! Jag tycker att det har varit en spännande debatt, och jag skulle vilja kommentera några av punkterna. Vi har diskuterat koldioxidutsläppen, hur klimatet är beroende av energisituationen, och vi har talat om behovet av tämligen mycket mer hållbar energi. 
Under de varma dagarna i Danmark, där jag bor, tittade jag på våra många vindkraftverk och såg att de stod stilla. Det fanns ingen vind, och därför måste vi dra slutsatsen att enbart vindkraft inte kan lösa problemet. Däremot fanns det gott om sol, och vi måste därför se till så att sol- och fotovoltceller kan utvecklas, så att vi verkligen kan dra nytta av solen som sänder så mycket energi till jorden. Det faktum att vi fick problem med vissa kraftverk, som inte fungerade när det blev mycket varmt, är något vi måste kompensera oss för genom att skapa ett lämpligt, kraftfullt högspänningssystem, så att vi kan ha ett verkligt energiutbyte mellan Europas olika regioner.
De skogsbränder vi haft påverkar inte miljön på lång sikt, eftersom träden hur som helst i slutänden skulle ha avgett koldioxid på liknande vis. Katastrofens omfattning är emellertid ganska enorm, vilket vi alla hört och är överens om. Jag tycker att det är otroligt att så stora områden kan börja brinna, utan att man kan hejda det. Det gör att jag sällar mig till Martin och säger att vi måste se till att skapa mycket stora brandgator i form av breda filer, eller ännu bättre, mycket breda korridorer genom markerna, så att elden inte kan sprida sig i den omfattning som vi har sett och så att vi, på detta sätt, kan skydda vår natur och vår landsbygd.

Barnier
Herr talman, kära ledamöter! Tack till er alla för er uppmärksamhet och er närvaro och, till er som uttalat er, för era frågor och iakttagelser. Jag vill särskilt säga till Lage och hans portugisiska kolleger att jag verkligen blev gripen av deras tack. Likväl tycker jag att jag bara gjorde mitt jobb, liksom Diamantopoulou och Vitorino när också de besökte Portugal för att uttrycka den europeiska solidariteten i ord och medkänsla, men också genom konkret handlande, även om jag förstår att detta ibland kan förefalla otillräckligt. Jag vill hur som helst tacka för era synpunkter.
Coelho nämnde utbetalningshastigheten. Förra onsdagen, samtidigt som jag föreslog de 31,6 miljonerna, lade Schreyer fram förslag beträffande det nödvändiga förfarandet för att de två delarna av budgetmyndigheten, Europaparlamentet och rådet, mycket snabbt skall kunna fatta ett beslut, utan tvekan före denna månads utgång, så att pengarna verkligen betalas, i sin helhet, till Portugal under oktober månad. De kommer sålunda att kunna användas i oktober.
I torsdags mötte jag den portugisiske finansministern som förbereder fördelningen av dessa pengar för att ge bidrag till eller återbetala utgifter för nödläget. Återigen var även jag väldigt tagen av det portugisiska folkets, men också andra regioners invånares och andra länders solidaritet, generositet och proaktiva agerande och, som Coelho sade, inte bara EU-länder. Schweiz har nämnts. Marocko har också bidragit till hjälpinsatserna. Jag tycker att detta är utmärkt och att det behövde påpekas.
Liksom många av er, har Figueiredo och Ferrer nämnt det tidskrävande återställandet av skogen. När det gäller korkekar kommer det att ta längre tid - 40 år - än för barrträd. När man flyger över den utbrända bara jorden slås man av mängden skogsvägar. Man ser tydligt att människor som levde av skogsnäringen här verkligen drev en ekonomisk verksamhet. Under den tid som återväxten av skogen tar måste dessa människor överleva och inte tvingas ge sig iväg. Arbetstillfällen måste därmed skapas, utan tvekan inom andra sektorer, för att människor inte skall frestas att flytta. Hur som helst kan jag bekräfta att strukturfonderna kommer att kunna användas och omstruktureras för detta ändamål.
Många av er, däribland Redondo Jiménez, Martin, Ferrer, Savary och Vallvé, har uttalat er ganska övertygande om de förebyggande åtgärderna och skyddsåtgärderna, och beklagat de ändringar kommissionen föreslagit genom Forest Focus. Jag vill gärna undvika polemik och i synnerhet missförstånd, och påminna er om eller mycket kraftfullt betona för er att de nödvändiga skyddsåtgärderna och förebyggande åtgärderna alltjämt är och förblir finansierade genom programmen för landsbygdsutveckling. Den nya Forest Focus-förordningen skall ses som ett komplement och ett tillägg till dessa. Det kommissionen har försökt göra, även om det tydligen uppkommit ett missförstånd, är att undvika förordningar som delvis sammanfaller eller är överflödiga. Wallström skall, vill jag lägga till, för övrigt mycket snart träffa utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och då förklara denna fråga för dem.
Jag vill också säga - Rovsing och Hugues Martin har tagit upp denna fråga - att när vi talar om återväxt av skog menar vi regioner som förstörts antingen av bränder eller av stormar. Jag minns åsynen av delar av vår region, Aquitaine, där stormar vält omkull tusentals hektar skog. Olika metoder för återväxt av skog behöver sålunda införas med beaktande av vad som har inträffat. Jag tänker särskilt på områden med brandgator, vilket ni nämnde, Rovsing. Låt mig nämna följande statistik: 10 procent av utgifterna för landsbygdsutveckling för perioden 2000-2006 går till skogsrelaterade åtgärder, och en stor del av dessa pengar har avsatts till skogsplantering. Det finns alltså pengar. Det är inte pengar som saknas. Vi har kapaciteten att finansiera alla dessa initiativ, och jag vill upprepa att när det gäller strukturfonderna, som jag är direkt ansvarig för, eller utbildning som Diamantopoulou ansvarar för eller landsbygdsutveckling som Fischler ansvarar för, kommer vi att kunna uppvisa stor flexibilitet och godkänna alla förslag till omstrukturering eller omprogrammering av stöden, vilket Portugal för övrigt redan föreslagit gällande ett belopp på 182 miljoner euro.
Ribeiro e Castro, Bastos nyligen och Cunha beklagade att summan inte var högre än 31,6 miljoner. Häromdagen påpekade jag själv att denna summa utan tvekan inte är tillräcklig för att möta behoven. Jag upprepar att pengarna har öronmärkts för nödåtgärder som aldrig skulle ha fått stöd om det inte varit för solidaritetsfonden. Om denna katastrof i Portugal inträffat för två år sedan hade summan inte varit 31,6 miljoner, utan noll. Som Savary nyss erinrade om var det på grund av de omfattande översvämningarna som den tidigare avvecklade solidaritetsfonden återupprättades. Den gamla fonden bestod bara av några dussintals miljoner euro; vi har nu återskapat den till ett belopp på en miljard euro, vilket innebär ett verkligt framsteg. Med detta sagt kan jag bara tillämpa de kriterier som Europaparlamentet och rådet godkänt även om jag, vill jag tillägga, kan notera att de kriterier som jag ursprungligen föreslog var helt annorlunda. Vi tillämpar dessa kriterier med största opartiskhet och objektivitet, och det är samma kriterier som används vid översvämningar i Tyskland, Österrike och i Republiken Tjeckien som i Portugal. Till Bastos vill jag säga att jag inte betraktar dessa kriterier som avgjort goda eller idealiska. Tvärtom anser jag att kommissionens roll är att göra en utvärdering när fonden varit i bruk i två år, och sannolikt föreslå förändringar.
Jag vill tacka Ries för hennes synpunkter när det gäller civilförsvarsfrågan, och jag skall förmedla hennes grupps stöd för idén om en europeisk civilförsvarsstyrka till Wallström.
Till Mayol i Raynal, som inte längre är närvarande, vill jag säga att jag blev mycket intresserad av hans idé som, om jag förstod det hela rätt, handlar om en europeisk cykelväg. Det råkar vara så att jag sedan länge varit en ivrig förespråkare för införandet av cykelvägar, och jag skall berätta för de Palacio att Europaparlamentet är angeläget om att se framsteg på detta område.
När det gäller förebyggande insatser har många av er naturligt nog nämnt den bästa metoden, som naturligtvis är att få män och kvinnor att stanna kvar och leva och arbeta i områdena. Grossetête talade om ökenspridning, liksom Vallvé, Fiori, Maat och Figueiredo. Detta är inte rätt tillfälle att nämna de olika aspekterna av den gemensamma jordbrukspolitiken. Oavsett dess brister eller tillkortakommanden, och utöver de nya GJP-riktlinjerna - och jag har själv sagt att den gemensamma jordbrukspolitiken hade varit bättre om man gjort som Fischler föreslår och tagit med miljökraven i beräkningen - måste man dock rent ut sagt säga att om den gemensamma jordbrukspolitiken inte funnits skulle det ha inneburit slutet för många regioner där det i dag fortfarande finns jordbrukare. Jag vill tillägga att om man vill bevara dessa verksamheter, inte enbart inom jord- och skogsbruk, utan verksamhet inom landsbygdsområden där ökenspridning är ett reellt hot, behöver vi också en regionalstödspolitik. Detta talar för en ny regionalpolitik som är av intresse för alla Europas regioner, även om den måste utvecklas ytterligare.
Roth-Behrendt och Moreira Da Silva nämnde, i likhet med många av er, den stora globala frågan om Kyoto, växthuseffekten och den globala uppvärmningen. Jag har själv sagt vad jag tycker i ämnet. Tillfälligheter har inget med det att göra. Om vi upplever allt våldsammare oväder, om temperaturen fortsätter stiga, om den globala uppvärmningen ligger bakom dessa ökade temperaturer, och om det, helt plötsligt, uppstår bränder, översvämningar, och - vilket vi troligen får se de närmsta veckorna - nya katastrofer orsakade av regn, åskväder och erosion, så är det inte någon slump. Jag menar därför att Europeiska unionen har ett samlat gemenskapsansvar att tillämpa Kyoto-protokollet till punkt och pricka, som jag sade tidigare, och att övertala så många länder som möjligt, inklusive Ryssland, att ratificera detta protokoll, som syftar till att organisera förebyggande insatser på det globala planet. Förutom de ansträngningar vi måste göra för att minska utsläppen av växthusgaser finns naturligtvis alla våra övriga politikområden som, enligt min uppfattning - jag säger detta till Turmes eftersom jag håller med honom - bör genomföras med detta i åtanke. Det gäller även de politikområden som vi stöder genom strukturfonderna eller transportfonderna. Personligen är jag mån om att den europeiska transportpolitiken väger över till järnvägens fördel. Jag vill för övrigt påminna er om att inom ramen för Sammanhållningsfonden, som jag ansvarar för, är hälften av anslagen avdelade för miljön och den andra hälften för transporter.
I detta sammanhang kommer jag, herr Turmes, att noggrant uppmärksamma de nya länder som ansluter sig till Europeiska unionen, eftersom vi måste förhindra att dessa länder, som är under kraftig återuppbyggnad, begår samma misstag som vi på transportområdet efter kriget, som att dra högspänningsledningar var som helst, bygga vägar rakt genom städer, i första hand anlägga vägar och motorvägar, med mer och mer betong, i stället för att utveckla järnvägstransporter. Jag kan lova att vi kommer att se till att uppnå en bättre jämvikt i den framtida Sammanhållningsfonden. Ni glömde ett ämne, herr Turmes, som jag också särskilt månar om, och det är stadskollektivtrafik. Genom Sammanhållningsfonden skall vi hjälpa städer, Warszawa och andra, att erbjuda denna kollektivtrafik. Jag skulle vilja att man i dessa städer gav mer utrymme och ökat stöd åt stadskollektivtrafiken. Jag skulle vilja upprepa att jag i den framtida regionalpolitiken, vilken jag för närvarande funderar över, avser att göra detta slags riskförebyggande obligatoriskt i alla europeiska regioner som tar emot stöd.
Ainardi och Keppelhoff-Wiechert tog upp den gemensamma jordbrukspolitiken i samband med torkan och jag vill också upprepa att vi, vilket Fischler har visat, kommer att visa prov på stor flexibilitet inom GJP för att tillsammans med och som ett komplement till de nationella regeringarna bistå de jordbrukare som för närvarande är mycket hårt drabbade.
Ries nämnde utbildning. Tiden tillåter inte att jag går in på detaljerna här och nu, men jag anser att en form av förebyggande arbete på miljöområdet är att förklara vad som står på spel och utbilda människor, för att i så stor utsträckning som möjligt begränsa inte bara överlagda eller kriminella handlingar, utan även handlingar som grundar sig på rent oförstånd.
Jag skulle vilja ge mitt stöd till Berthu, som nämnde behovet av att utveckla forskningsprogrammet. Min kollega Busquin avser också att öka forskningen på detta område, eftersom den är otillräcklig inom Europa. Som Colom i Naval sade är forskningsinsatsen än mer nödvändig när det gäller värmeböljan och den globala uppvärmningen mot bakgrund av det faktum att man under det senaste årtiondet, från 1990 till 2000, har upplevt de varmaste åren på tusen år. Det är följaktligen nödvändigt att öka vår förståelse för dessa företeelser för att kunna bekämpa dem så effektivt som möjligt.
Jag har svarat på Fioris synpunkter om torkan. Han uppmanade kommissionen att beakta frågan om samordnade vattenresurser. Det är okej för min del. Problemet är att ansvaret för planering och för vattenresurserna inte helt ligger på gemenskapsnivå, utan delas med nationella och regionala organ.
Slutligen föreslog Lipietz en grönbok om skydd för äldre personer mot klimatrelaterade olyckor. Detta är en intressant tanke tycker jag, inte minst för att kunna se vad som har hänt i alla länderna och kanske få en sorts överblick över krisen, av hur olika länder reagerade på den, och för att kunna utbyta kunskap om god praxis. Jag kommer att föra detta förslag vidare till min kollega David Byrne. Till herr Turmes skulle jag vilja säga att den skrivelse han nämnde, som sänts till Prodi, kommer att granskas mycket noggrant, inte enbart av kommissionens ordförande utan även av alla kommissionsledamöter som intresserar sig för denna fråga och särskilt av den kommissionsledamot som nyss talat inför er.
(Applåder)

Talmannen.
Punkten är avslutad.
Omröstningen äger rum på torsdag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0258/2003) av Radwan för utskottet för ekonomi och valutafrågor om bankernas eget kapital (Basel II) (2001/2257(INI)).

Radwan (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! I höst förväntas Baselkommittén besluta om bankernas egna kapital i framtiden. Vi kommer med säkerhet att mycket noggrant följa USA:s planer för att införliva detta i sin lagstiftning och naturligtvis dra våra egna slutsatser på europeisk nivå. Om beslutet fattas i höst är det dock meningen att vi skall inleda lagstiftningsprocessen nästa år. Detta betänkande är inriktat på de små och medelstora företagen, eftersom syftet med Basel II ju är att göra de internationella finansmarknaderna stabilare, ett mål som delas av alla.
Resultatet av Basel II får dock inte slå mot de som inte varit delaktiga i destabiliseringen av finansmarknaderna - i synnerhet inte mot de små och medelstora företagen i Europeiska unionen, vilka, som ständigt framhålls, utgör ryggraden i vår ekonomi och är den enda faktor som kan hjälpa oss ur den ekonomiska krisen.
Det har tämligen länge efterlysts en studie om detta, och det gör det än mer viktigt att en sådan presenterats innan ett förslag till direktiv läggs fram, för att man sedan skall kunna dra de relevanta slutsatserna när det gäller lagstiftningen. Jag vill nu förklara en del av de centrala punkter i mitt betänkande som jag ser som mycket viktiga.
Först gäller det frågan om lagstiftning. Jag är mycket kritisk till det sätt på vilket vi i allt större utsträckning får ?mjuk lagstiftning?, alltså lagstiftning i internationella organ som inte har någon demokratisk legitimitet. Detta är ingen kritik mot det arbete som utförs där, utan mot det sätt på vilket det utförs. Om det bara gällde Basel II skulle man möjligen kunna bortse från det, men vi får allt fler organ som liknar Basel II, t.ex. internationella redovisningsorganet (IASC), inom vilken experter träffas och formulerar normer som sedan läggs fram för parlamentet och kommissionen med förväntningen att vi skall införliva dem i lagstiftningen utan större förändringar. Som ansvariga politiker kan vi bara säga nej till denna process. Vi måste sträva efter en öppnare process som påverkar dessa organs sammansättning. Även om jag inte anser att vi nödvändigtvis måste diskutera varje detaljfråga i kammaren eller i utskotten måste vi ändå, som ansvariga politiker, få mer inflytande. Hur som helst är det nästa år val till Europaparlamentet, och då kommer vi alla att få stå till svars för våra beslut på hemmaplan.
Detta leder mig till nästa punkt om kommittéförfarandet. Basel II är inget typiskt Lamfalussyförfarande, vilket jag också har klart för mig, eftersom lagstiftningsförfarandet kommer ge oss medbeslutande i fråga om bilagorna. Men Lamfalussyförfarandet kommer ändå att användas, eftersom vi på det stadiet skall besluta vilka bilagor som skall ändras genom vilket förfarande. Det är samma sak här - detta är ingen generell kritik mot Lamfalussyförfarandet, men det finns två punkter som först måste klargöras. Den ena - att förstärka lagen, och återkallanderätten - är en angelägenhet för författningskonventet, medan den andra naturligtvis gäller en kritisk bedömning. Fungerar Lamfalussyförfarandet så som dess skapare trodde, eller finns det fortfarande utrymme för förbättringar? Nog med detta om de grundläggande principerna till att börja med!
Mycket har redan åstadkommits. Vi har taket på en miljon euro, som vi kräver skall justeras i takt med inflationen, vi har intern och extern rating - här måste vi verkligen se till att inte de mindre bankerna blir insnärjda i byråkratiska hinder, granularitetskriteriet på 0,2 procent måste bort och vi måste ta hänsyn till procykliskheten. Här kräver vi en studie där denna punkt åter undersöks och granskas närmare innan lagstiftningen träder i kraft. Hur kommer nystartade företag inom sektorn att behandlas i framtiden? På EU-nivå kommer vi säkerligen att ha ett stort behov av partiell användning, vilket man för Basel II hittills har avvisat. Detta är vad vi kräver av Baselkommittén, och om den gör som vi vill kommer vi att kunna anta reglerna utan större förändringar. Om kommittén däremot inte gör detta, kommer vi att införa den flexibilitet som krävs på europeisk nivå.
Men Basel erbjuder också möjligheter, t.ex. rating för små och medelstora företag, som ger dem en tydlig bild av hur deras verksamhet ser ut. I detta sammanhang är det emellertid nödvändigt att bankerna lägger ner tillräckligt med tid på att förklara ratingsystemet, och på att arbeta med de små och medelstora företagen och stödja deras vidareutveckling. Naturligtvis måste vi också göra vår läxa på hemmaplan. I mitt eget land säger man ofta att de små och medelstora företagen traditionellt sett har haft ett litet eget kapital. Observera att den traditionen inte är något jag som bayrare ser som något positivt - tvärtom är den resultatet av en förfelad skattepolitik under de senaste årtiondena, och det är nu dags att vi genomför lämpliga korrigeringar för att rätta till detta där hemma.
Basel II skall genomföras 2006 eller 2007. Detta är ett realistiskt mål om vi arbetar för det, men vi håller inte dogmatiskt fast vid det - med andra ord förbehåller vi oss rätten att genomföra den granskning ett beslut vilar på.
(Ihållande applåder)

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Detta är ett viktigt ämne. Jag vill inledningsvis säga att kommissionen välkomnar detta initiativbetänkande som utarbetats av Radwan och utskottet för ekonomi och valutafrågor. Parlamentets intresse för denna fråga är mycket välkommet. Tillsammans med den intensiva samrådsprocess som har ägt rum i samband med kommissionens utkast till förslag, kommer denna diskussion att starkt medverka till att möta den krävande tidsplanen för antagandet av en ny ram i Europeiska unionen, samtidigt som den nya Baselöverenskommelsen genomförs globalt.
Jag instämmer fullständigt i den åsikt som framförs i betänkandet att de nuvarande bestämmelserna om kapitalkrav måste ses över. De har blivit föråldrade och återspeglar inte längre den verklighet som råder inom området för finansiella tjänster.
Det gläder mig också att man i betänkandet stöder åsikten att den nya ramen bör gälla för ett brett spektrum av banker och värdepappersföretag. Detta säkrar en enhetlig tillsynsstandard och en rättvis konkurrens. Ett viktigt mål för kommissionen är att se till att den nya ramen inte bara passar de stora bankerna, utan också mindre komplexa banker och värdepappersföretag. Vi är nu mycket nära att uppnå detta målet.
När det gäller bankernas utlåning till små och medelstora företag - något som varit av särskild vikt i föredragandens hemland - skriver man helt korrekt i betänkandet att det gjorts flera förbättringar. Resultatet av den nyligen genomförda konsekvensanalysen visar att kapitalkraven för lån till små och medelstora företag nu är mycket skäliga, och att de förmodligen kommer att sänkas i förhållande till de nuvarande bestämmelserna. Detta är ännu ett viktigt skäl att slopa de nu gällande bestämmelserna. I betänkandet kräver man ytterligare sänkningar för små och medelstora företag, och sänkningar av bankernas kapitalkrav för riskkapital och investeringar i egenkapital i nystartade företag.
Det är min plikt att påpeka för parlamentet att kommissionen är mycket oroad över denna fråga. När det handlar om riskkapital finns det naturligtvis risker. Om vi använder tillsynsbestämmelserna för att på konstlad väg minska kapitalkraven för riskinvesteringar kommer vi att äventyra just de intressen som vi försöker att skydda, dvs. konsumenternas besparingar och det finansiella systemets stabilitet.
I betänkandet behandlas också den mycket viktiga frågan om de nya bestämmelsernas potentiella konjunkturmässiga effekter: Vad händer - vid en ekonomisk nedgång - om de nya bestämmelsernas riskkänslighet resulterar i en mindre tillgång på krediter? Lösningen är att hitta rätt balans mellan riskkänslighet - och dess fördelar - och potentiellt negativa konjunkturmässiga effekter. Kommissionen menar att man i de nya bestämmelser som föreslås hittat en bra balans. Detta är emellertid en aspekt som man även fortsättningsvis måste övervaka noga. Vi måste vara beredda att handla snabbt och ändra bestämmelserna, om utvecklingen antyder att den rådande balansen inte är korrekt.
Låt mig avsluta med att upprepa det jag sade när kommissionen offentliggjorde sitt tredje samrådsdokument i juli. Jag anser att den nya kapitalramen kommer att vara bra för den finansiella stabiliteten, att den kommer att vara bra för finansinstituten och för deras kunder. Jag välkomnar därför detta betänkande - som jag återigen tackar Radwan för - som ytterligare ett steg i riktning mot att se till att den nya europeiska ramen blir den bästa möjliga, och se till att den införs i rätt tid, så att inte de europeiska instituten drabbas av några nackdelar.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Förutom att tacka föredraganden Alexander Radwan vill jag här ta upp fem aspekter.
För det första diskuterar vi ett initiativbetänkande som utskottet för ekonomi och valutafrågor antagit enhälligt - min kollega Paul Rübig kommer att kommentera vad som hände i budgetutskottet. Vi visar därmed tydligt att vi står på folkets sida och att vi handlar när det krävs, dvs. när det är dags att höja rösten och handla politiskt, hellre än att vänta till dess att förslag till direktiv väl har lagts fram.
För det andra tas detta parlamentariska initiativ innan Baselkommittén antagit några resolutioner och innan förslaget till direktivet om eget kapital i syfte att stabilisera finansmarknaderna läggs fram, och detta bör på lång sikt påverka dessa båda händelser lika mycket som det vi hittills har gjort sedan Villiers betänkande.
För det tredje vill jag påpeka att vi faktiskt redan gjort stora framsteg för små och medelstora företag som banker, för att öka öppenheten i den politiska debatten på detta område, och för att stärka det europeiska självförtroendet i Baselkommittén.
För det fjärde innebär dock det faktum att vi ännu inte är framme vid målet att vi fortfarande har en rad krav som måste ställas. För det första, att taket på en miljon för lån anpassas till den årliga inflationstakten; för det andra, att granularitetskriteriet på 0,2 procent slopas; för det tredje, att fysiska säkerheter erkänns; för det fjärde, att hänsyn tas till den specifika ekonomiska situationen vid bildande och övertagande av företag. För det femte, att man förhindrar onödiga administrativa pålagor som resulterar i extrakostnader för bankerna; för det sjätte, att man garanterar öppenhet i fråga om ratingkriterierna; för det sjunde, att ratingen omfattar en bedömning av forskningsverksamhet och investeringsutgifter i positiv bemärkelse, och slutligen kräver vi att konsekvensanalysen för små och medelstora företag läggs fram och tas med i kommissionens förslag.
Det femte området jag vill ta upp kräver något av oss. Beslutsfattare, banker och företag har fortfarande mycket att göra i förberedelserna för Basel II och direktivet. Ett öppet partnerskap måste byggas upp eller byggas ut. Alla tre grupperna behöver bättre ramvillkor, och därför är jag också glad för att den österrikiska skattereformen minskar beskattningsbördan på innestående vinster, eftersom den därigenom stärker det egna kapitalet.

Ettl (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar Radwan till hans betänkande, där han verkligen ger sig i kast med alla de frågor som diskuterats sedan de första utkasten från Basel, och där man kräver att man hänsyn tas till de särskilda ekonomiska och sociala omständigheterna inom EU. De internationella banktillsynsorganen och emissionsbankerna i Basel, liksom kommissionen i Bryssel, har redan tillmötesgått många av de krav som vi i parlamentet ställt, men det återstår fortfarande en del stora stötestenar att ta itu med. I synnerhet måste kommissionen ta hänsyn till våra önskemål i sina överläggningar, även om vi formellt sett inte deltar i förfarandet utan först nästa år kommer att bearbeta direktivet för att införliva denna överenskommelse i gemenskapslagstiftningen i sin helhet.
Följden av detta blir att vi parlamentsledamöter finner bearbetningsprocessen ganska komplicerad. Det krävs samarbetsvillighet av kommissionen, i allra högsta grad. Vi parlamentsledamöter anser att det finns två principer som måste följas. För det första anser vi att varje lag om banktillsyn i slutänden måste tjäna till att skydda kreditgivarna, dvs. spararna, och säkerställa finansmarknadens funktionsduglighet. För det andra: eftersom vi i EU eftersträvar en inre marknad för finanstjänster, borde införlivandet i lagstiftningen ske genom ett direktiv som ger plats för särskilda bestämmelser på nationell nivå enbart när det i verkligt objektiv mening föreligger särskilda omständigheter.
Den första principen kräver en saklig definition och bedömning av de risker som bankerna tar. Bankerna beräknar det egna kapitalet på grundval av risken för kreditförluster, och detta påverkar i sin tur naturligtvis kredittagarnas räntor. Basel II - för det är det systemet jag talar om - måste hålla en jämvikt. Det får varken leda till oskäliga, oproportionerliga eller ohanterliga merkostnader för banker och kredittagare eller hindra sysselsättning och innovationer. Jag vet att det är litet mycket begärt, men detta är grundförutsättningen för att det hela skall kunna accepteras.
Vid förberedelserna av direktivet om en stor, likvid inre marknad måste man se till att behoven av särskilda regler på nationell nivå inte urartar. Även konsumentskyddet kräver en gränsöverskridande harmonisering för att inte konkurrensen skall stanna vid nationsgränserna. Ett särdrag i vår samhällsstruktur är att privatekonomiskt styrda företag existerar tillsammans med sådana som tillhandahåller allmännyttiga tjänster. Ett typexempel på detta är partnerskap mellan privata och statliga företag, och det är enbart i sådana fall som man bör tillåta nationella regler om banktillsynslagstiftning.
Om man använder samma måttstock för alla dessa kredittagare kommer värderingssystemet att fördyras, eller så kommer bankernas kreditgivning att hindras. Avslutningsvis skulle jag än en gång vilja påpeka att kreditgivningen i framtiden inte får begränsa arbetsmarknaden, och att Basel II inte heller får tas som förevändning för kredituppsägningar eller kreditbegränsningar. Vår tillväxt är redan osäker, och vi får inte förvärra läget genom att låta bankerna föra över skulder till Basel II. Det företagsledningarna behöver, och det som är ekonomiskt önskvärt, är helt enkelt ett objektivt synsätt vid riskbedömningen av enskilda kredittagare, vid beräkning av krediträntan och vid beviljandet av lån. Denna princip stärker min positiva grundinställning till Basel II.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är självklart att en exakt riskbedömning vid kreditgivning är av avgörande betydelse för banksystemets stabilitet, och därför har vi, trots att vi stöder Basel II-överenskommelsens mål att stärka bankernas riskbedömning, ändå ett antal kritiska anmärkningar.
För det första bör Baselöverenskommelsen framför allt inriktas mot internationellt verksamma banker, som skulle kunna utgöra en risk för den internationella stabiliteten i finanssystemet. I många medlemsstater spelar små lokala banker en viktig roll. Man måste se till att de kostnader som läggs på dessa institutioner genom de nya tillsynsreglerna inte blir ohanterliga och inte leder till dyrare krediter. Kommissionen har här visserligen valt en mera flexibel grund än Baselkommittén, men grunden är fortfarande inte tillfredsställande.
För det andra har ingenting gjorts för att skingra farhågorna om att denna kompromiss kommer att förvärra finansieringsvillkoren för små och medelstora företag. Taket på en miljon euro måste höjas om inte kostnaderna för krediter som små banker ger skall bli för dyra för små och medelstora företag. Det är tämligen obegripligt att ingen detaljerad analys har lagts fram på europeisk nivå över hur de nya reglerna för eget kapital kommer att påverka finansieringsvillkoren för små och medelstora företag. Därför måste vi stödja föredragandens krav på att denna studie om de små och medelstora företagen skall läggas fram innan det föreslagna nya direktivet träder i kraft och på att hänsyn skall tas till dess resultat, eftersom man annars riskerar att kväva den utvecklingsmotor som de små och medelstora företagen utgör i sina regioner.
För det tredje framstår inverkan på den makroekonomiska stabiliteten av det nya systemet för eget kapital som ytterst problematisk, eftersom det högst troligen kommer att resultera i procykliskhet. Under en konjunkturnedgång stiger normalt kreditriskerna, varvid bankerna inskränker sin kreditgivning och hindrar investeringar, vilket kan leda till att konjunkturnedgången förstärks. Här måste man enligt min uppfattning införa nya bestämmelser eller undersöka detta närmare.
Min fjärde punkt har föredraganden också redan berört. Det kommittéförfarande som man har valt återspeglar inte tillräckligt Europaparlamentets intressen, eftersom det när allt kommer omkring inte har klargjorts vad som är politiska principfrågor och vad som är tekniska frågor, vilket under vissa förhållanden kan innebära att parlamentet hindras från att göra ändringar i framtiden. Därför måste kravet på en formell återkallanderätt betonas och stödjas.

Ilgenfritz (NI).
Herr talman! Om Basel II genomförs enligt Baselkommitténs förslag blir det lättare för de företag som inte behöver pengar - dvs. lån - att få tillgång till krediter. Däremot kommer företag som behöver lån - dvs. pengar - att få betydligt svårare att få tillgång till dem. I Österrike, till exempel, finansieras cirka 65 procent av företagen genom bankkrediter. Genomsnittet i EU är bara 46 procent.
Dessa företag har för det mesta litet eget kapital. Särskilt drabbade är bygg-, turist- och restaurangbranscherna. Andelen eget kapital inom restaurangbranschen i Österrike är t.ex. bara 1,75 procent. Eftersom det emellertid är just det egna kapitalet som i framtiden blir avgörande för kreditgivningen, innebär Basel II att dessa företag och branscher inte kommer att få några eller få krediter. Följderna vore katastrofala. Företagen skulle inte längre kunna investera och modernisera och skulle vara tvungna att stänga. Vi skulle förlora tusentals och åter tusentals företag och arbetsplatser. Jag kan bara hålla med föredraganden när han kräver en analys av dessa följder, så att de negativa följderna av Basel II redovisas och man samtidigt inleder motåtgärder, så att de negativa följderna förhindras.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden, som arbetat mycket hårt med frågan och utarbetat ett utmärkt betänkande som har mitt fulla stöd.
Jag håller med om att det finns ett behov att gå vidare till en riskkänslig ram som belönar ansvarsfull utlåning och bestraffar oansvarig utlåning. Jag stöder också strävan att genomföra överenskommelsen i så nära samordning som möjligt med genomförandet i Förenta staterna, för att förhindra att banksektorn inom EU drabbas av konkurrensmässiga nackdelar.
Det gläder mig att Radwan i sitt betänkande tar upp betydelsen av en korrekt kostnads- och intäktsanalys och av att skräddarsy ramen till behoven i de olika sektorer som påverkas av direktivet om kapitalkrav. Detta omfattar både små och stora banker, värdepappersföretag och företag med både investerings- och kreditverksamhet. I framtiden kanske vi måste ändra direktivet för att ta hänsyn till behoven hos handelsföretag, om de kommer att omfattas av ramen.
Jag gratulerar kommissionen till dess framsteg när det gäller att hantera frågan om utlåning till små företag. Det är helt riktigt att ramen inte i onödan får bestraffa utlåning till små företag. Många små företag har inget att frukta av en riskkänslig ram, eftersom det finns många små företag som uppvisar mycket goda riskbilder och som därför kan förvänta sig att få billigare krediter som ett resultat av Basel II. Det finns dock vissa små, nystartade företag som är högriskobjekt, och jag håller med kommissionsledamoten om att utlåning till dessa även fortsättningsvis bör föra med sig en hög kapitalavgift. På det hela taget, när det gäller små och medelstora företag - särskilt mot bakgrund av reformen av definitionen på krediter, som omfattar stora delar av utlåningen till små och medelstora företag - arbetar vi i riktning mot en ram som är en rättvis och väl avvägd lösning på frågan om utlåning till små och medelstora företag.
Jag skulle vilja att man i ramverket går varsamt fram när det gäller operationella risker. Operationella risker är något som man ännu inte kan avväga med lätthet, och vi bör vara mycket försiktiga innan vi inför en stor avgift. Vi bör vara flexibla när det gäller att återspegla utvecklingen om hur denna avgift skall bedömas. Det är också viktigt att man inom ramen inser vilken viktig riskdämpande roll säkerheter spelar, både ekonomiska och fysiska. Detta är en annan mycket viktig del av Radwans betänkande som vi som parlamentsledamöter bör erkänna. Vi bör också inse vikten av försäkringar och skadeförsäkringar när det gäller att dämpa risker. Detta är särskilt viktigt i fråga om värdepappersföretag.
Slutligen bör ramen ta hänsyn till den yrkesmässiga praxisen. Den bör främja god praxis och arbeta med den bästa praxisen i branschen, i stället för att kanske införa en helt annorlunda ram utöver god branschpraxis.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Föredraganden har i sitt betänkande med rätta förklarat att de ändringar som gjorts under de senaste åren alla har gått i rätt riktning. Vårt utskott har tydligt uttalat det som jag också vill säga - nämligen att Basel II gör rätt i att sträva efter att göra bankerna stabilare. Det är ett mycket gott syfte med överenskommelsen med tanke på vad vi vet om de kostnader som är förknippade med bankkriser. Faktum är att riskkänsliga kreditavgifter är en central förutsättning för ett stabilt finanssystem.
Basel II måste diskuteras vidare. Debatten har redan pågått i över fyra år, och jag måste säga att det är positivt att man, särskilt inom den första pelaren, minskat riskviktsfunktionen och gjort den klart mindre. Detta förhindrar eventuella problem med kredittillgången, framför allt för små och medelstora företag. Vidare är det också positivt att lockelsen med kortare kreditperioder har minskat. Ur europeiskt perspektiv är det säkert dessutom viktigt att reella säkerheter inte diskrimineras. De måste behandlas på samma sätt som finansiella säkerheter.
Vi bör emellertid äntligen förstå att Basel II kommer att påverka inte bara de små och medelstora bankerna utan även små och medelstora företag. Den mycket varierande finansieringsstrukturen inom EU, som likväl är oumbärlig för näringslivet, måste bevaras. Ökade kapitalkrav för lån som garanteras av näringslivets stödjande institut, och självhjälpsinstitutioner som inte omfattas av riskberäkningar måste uteslutas.
Ytterligare några frågor: Jag anser att man måste ange skälen till varför bara tio banker i Förenta staterna måste tillämpa Basel II och ytterligare tio institut gör det på frivillig basis, medan alla kreditinstitut i Europa måste använda modellen. Det är visserligen sant att de små europeiska bankerna inte direkt konkurrerar med de institut i Förenta staterna som är undantagna från Baselöverenskommelsen, utan istället med dessa instituts företagskunder. I fråga om konkurrens skulle detta möjligen kunna innebära att de europeiska företagen får en konkurrensnackdel på världsmarknaden. Jag menar att detta måste klarläggas, och jag räknar också med att man tar upp frågan i det yttrande som kommissionen har begärt, och i tillräckligt god tid för att det skall kunna leda till vissa ändringar.
Jag vill dessutom betona att det är mycket viktigt att klargöra de centrala punkter som tagits upp av Charles Goodharts forskningsgrupp vid London School of Economics, särskilt de punkter som rör procykliskheten i Basel II, som redan har nämnts. Jag vill ge mitt formella stöd till Radwan i hans resonemang om att parlamentet i god tid måste ta upp problemen med små och medelstora företag och deras anställda, att vi måste fortsätta att göra detta, och att vi framför allt också måste se till att parlamentet även i fortsättningen har inflytande och slutligen blir hört.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att få framföra min tillfredsställelse över Radwans betänkande om den kommande Basel II-överenskommelsen. Utvecklingen av en ny ram för kapitalkrav kommer att maximera kapitalbestämmelsernas effektivitet, genom att man säkrar en övergripande finansiella stabilitet, bevarar förtroendet för finansinstituten och skyddar konsumenternas och spararnas intressen. Detta skulle inte bara gynna bankbranschen, utan också hela EU:s ekonomi. 
En strukturerad dialog mellan tillsynsorgan, tillsynsmyndigheter och företrädare för banker och värdepappersföretag är emellertid nödvändig för att skapa en hållbar kapitalram. En central del - nämligen den demokratiska kontrollen - har saknats. Radwans mål att få med Europaparlamentet i diskussionen om kapitalkrav och att lägga till demokratiserande delar till beslutsprocessen är därför mycket välkommet.
Principen om att ta hänsyn till företagsrisker vid prissättning av lån är sund. Risker bör behandlas på samma sätt, oavsett det aktuella institutets rättsliga karaktär och delaktighetsnivå. Farhågorna beträffande utlåning till små och medelstora företag, som betonas i betänkandet och av många kolleger, är emellertid välgrundade. I Finland exempelvis har bara de stora bankerna och ett dussintal företag extern kreditvärdering. Endast återanvändning av extern kreditvärdering är därför inte en hållbar lösning för oss på kort sikt. I stället skulle intern kreditvärdering grundad på vissa nyckeltalskriterier kunna utvecklas för att undvika oskäliga kostnader för små och medelstora företag.
Jag är oroad över ett stort antal nationella alternativ. Jag är rädd att de nationella tillsynsorganen kan komma att tolka och tillämpa den nya ramen på olika sätt. Dessa nationella olikheter skulle kunna skapa en snedvriden konkurrens på den inre marknaden.
Jag vill också nämna ömsesidigt erkännande med Förenta staterna. Banker och värdepappersföretag från EU som är verksamma i länder utanför EU borde inte straffas med den potentiella börda som uppkommer genom olika krav från tillsynsmyndigheterna i hemlandet och värdlandet. Detta är en fråga av yttersta vikt för oss, särskilt för Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Förenta staterna, där vi har diskuterat dessa bestämmelser om ekonomisk säkerhet.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr Radwan, mina damer och herrar! Vad handlar Basel II om? Det handlar om kreditvärdigheten och de säkerheter som krävs för denna. Därför är vi främst intresserade av hur detta kommer att påverka små och medelstora företag. Två tredjedelar av arbetskraften i Europa finns trots allt i dessa företag, och de betalar 80 procent av skatterna. Därför kräver vi också förberedelser inför införandet av Basel II i form av en stabilitetspakt för små och medelstora företag. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har gett STOA i uppdrag att utföra en studie. Ett av de viktigaste rönen var att bankerna enligt kreditvärderingsförfarandena krävde upp till 400 procent mer i deposition för finansieringen av riskföretag och nystartade företag. 
Jag tror att detta bör visa oss att vi i budgetutskottet också bör göra oss delaktiga. Som ledamot i budgetutskottet har jag tillsammans med föredraganden Mulder lagt fram ett förslag om att starta ett pilotprojekt på detta område som genom de europeiska instituten och bankerna ger garantier för små och medelstora företag. Särskilt bör garantier på upp till 25 000 euro ställas till små och medelstora företags förfogande. Vi vill ha ett paket på tio- eller hundratals miljoner så att vi kan hjälpa de små företagen. Vi vill också ha ett utbildningspaket, särskilt för finansdepartementen. Här, liksom i Lissabonprocessen, måste vi undersöka vilka följder skattelagstiftningen kommer att få för de olika strukturerna för eget kapital, reserver, fonder, avskrivningar, bolagsbeskattning, avgifter för icke vinstdrivande verksamhet m.m. Här finns det mycket att kontrollera, och jag vill uppmana kommissionen att ta upp dessa frågor i sin rapport, som borde ha varit klar för länge sedan, så att även medlemsstaterna och deras ministrar kan införa och förbereda sig för Basel II på ett så bra sätt som möjligt.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Radwan tog upp kommittéförfarandet, och jag vill betona att en av de viktigaste kommentarerna som kommissionen har tagit del av är att den nya ramen måste kunna uppdateras snabbt. Kommissionen håller med om att detta är mycket viktigt, och det uppmärksammas också i det betänkande som vi diskuterar här i dag. Kommissionen tar till sig parlamentets oro över användningen av kommittéförfarandet: det är en gammal fråga som har diskuterats ofta i denna kammare. Denna oro återspeglas också i förslaget till betänkande som har lagts fram av Radwan.
Alla föreslagna bestämmelser, både artiklar och bilagor, kommer att finnas med i kommissionens förslag och alla kommer att behöva antas i enlighet med medbeslutandeförfarandet. Parlamentet kommer därför att ha full rätt att göra alla kommentarer det önskar. Som jag har sagt ett antal gånger i kammaren, stöder kommissionen parlamentets önskan att ändra artikel 202 i fördraget, vilket Randzio-Plath mycket väl känner till.
Min andra punkt gäller de små och medelstora företagen. Frågan har tagits upp av en rad ledamöter, bland andra Karas, Markov, Villiers och Ilgenfritz. Jag vill påpeka att det har gjorts åtskilliga förbättringar för att säkra rättvisa och proportionerliga kapitalkrav för bankutlåning till små och medelstora företag. Exempel på detta är sänkningen av kraven för låntagare med större risk; en sänkning med i genomsnitt 10 procent för mindre låntagare som gör det möjligt för små och medelstora företag att ingå i låneportföljen när lånet är mindre än en miljon euro. Karas frågade om detta kunde indexeras med hänsyn till inflationen. Jag skulle absolut inte ha någonting emot detta, men det är en av de frågor som bör utvecklas inom ramen för kommittéförfarandet.
Konsekvensanalyser har utförts, och resultaten visar att de nya bestämmelserna skulle leda till rättvisa och proportionerliga kapitalkrav för utlåning till små och medelstora företag. De små och medelstora företagen gynnas alltså, och jag kan därför inte hålla med Ilgenfritz. Jag skulle vilja hänvisa honom till Villiers mycket relevanta kommentarer, som står i direkt kontrast till hans åsikter. Jag föreslår att dessa två ledamöter kort diskuterar frågan, men kommissionen håller förvisso med Villiers.
Vi har sedan frågan om riskkapital, som i synnerhet Ettl hänvisade till. Kommissionen delar åsikten att riskkapital och investeringar av egenkapital i nystartade företag är viktiga.
Syftet med tillsynslagstiftningen, vilket är vad vi diskuterar, är emellertid att skydda det finansiella systemet och insättarnas och spararnas intressen. Ettl framhöll förvisso själv behovet av konsumentskydd. Vi måste därför vara säkra på att vi inte hanterar mer riskfyllda investeringar, t.ex. i riskkapitalföretag, på ett alltför lättvindigt sätt, och därmed riskerar att skada konsumentskyddet. Som jag nämnde tidigare, är jag dock glad att kunna klargöra att rabatten för små företag - dvs. sänkningen med upp till 20 procent för utlåning till mindre företag - också kommer att gälla för lån av egenkapital till riskkapitalföretag.
Flera ledamöter har efterlyst ytterligare analyser. Europeiska rådet i Barcelona uppmanade till ytterligare analyser av konsekvenserna av Basel II för den europeiska ekonomin. Mot bakgrund av denna begäran håller nu PricewaterhouseCoopers på att genomföra en analys. Förslaget till rapport skall enligt planerna läggas fram i slutet av detta år, och den slutliga rapporten i slutet av mars. Resultatet av analysen skall överlämnas till kommissionen i början av 2004. Som jag sade tidigare har vi nu genomfört konsekvensanalyser, och nästa år kommer PricewaterhouseCoopers att genomföra ytterligare analyser som ett resultat av de krav som Europeiska rådet i Barcelona har ställt på kommissionen.
Randzio-Plath framhöll det faktum att det bara är ett begränsat antal banker i Förenta staterna som blir tvungna att följa Basel II-bestämmelserna. Enligt Roger Ferguson, som är Federal Reserves vice ordförande, innebär dock det faktum att Basel II skall gälla för dessa ?tio plus tio? banker i Förenta staterna - de tio största och de tio näst största - att mer än 99 procent av Förenta staternas utländska banktillgångar kommer att omfattas av bestämmelserna. Vi kan därför acceptera att konkurrensen mellan europeiska och amerikanska banker kommer att vara rättvis på den internationella marknaden.
Randzio-Plath och andra tog upp frågan om procykliskheten. Som jag sade tidigare i mitt inledningsanförande, är en ökad riskkänslighet en viktig faktor. Jag anser - och det hoppas jag även att parlamentet gör - att rapporten är väl avvägd i detta avseende. Ändringar har införts för att minska de föreslagna bestämmelsernas procykliska effekter, vilket är gott och väl. Vi hoppas också att en bättre riskhantering till följd av hela Basel II-förfarandet kommer att göra bankerna bättre förberedda för att hantera effekterna av ekonomiska nedgångar.
I sitt inledningsanförande tog Radwan upp en viktig punkt om mjuk lagstiftning. Jag förstår mycket väl parlamentets farhågor kring detta. Mjuk lagstiftning innebär att parlamentet kan kringgås. Jag godtar synpunkten hos de som säger att mjuk lagstiftning måste begränsas, så att lagstiftningens demokratiska innehåll inte kan förvanskas. Jag godtar synpunkten, men har svårt att gå med på att hela konceptet med mjuk lagstiftning skulle vara tillämpligt, både för redovisningsstandarderna och Basel II.
Radwan framhöll också redovisningsstandarderna. Båda dessa områden - redovisningsstandarderna och Basel II - är oerhört komplicerade. Jag tror att Radwan håller med om det. Det är därför rimligt att man ber experter på dessa områden att formulera bestämmelser, vilket är vad som sker i Internationella redovisningsorganet (IASB) och Basel II-kommittén, i vilken kommissionen är observatör.
När detta arbete slutförts kommer resultatet att fastställas i form av direktiv. Det kommer att bli ett direktiv om Basel II och ett om internationella redovisningsstandarder. Parlamentet kommer därför att ha rätt att lägga fram alla eventuella klagomål och ta upp sakfrågor. Jag upprepar att samtidigt som jag håller med Radwan i hans åsikt om mjuk lagstiftning rent allmänt, anser jag inte att det är rätt att tillämpa detta på Basel II eller redovisningsstandarderna.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionsledamot Bolkestein.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0180/2003) av Ioannis Koukiadis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om de rättsliga grunderna och respekten för EG-rätten (2001/2151(INI)).

Koukiadis (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden gjorde mig den äran att be mig att utarbeta ett initiativbetänkande om de rättsliga grunderna och respekten för EG-rätten. 
Betänkandets titel är inte exakt. Jag skulle nog säga att den är lite vilseledande. I själva verket rör det sig i betänkandet om en mycket stor fråga, som på grund av motsägelsefulla ståndpunkter är mycket besvärlig för rådet, kommissionen och Europaparlamentet, och som gäller en undersökning av möjliga rättsliga grunder för Europeiska unionens rättsliga befogenheter att införa straffpåföljder vid vissa allvarliga överträdelser av EG-rätten.
Det råder stora meningsskiljaktigheter i frågan om och i vilken utsträckning man kan lagstifta om denna typ av verksamhet. För att vi skulle få fram ett väl underbyggt betänkande, föreslog jag därför att det skulle hållas en offentlig utfrågning med företrädare för de olika åsiktsriktningarna, vilket kommissionen godkände. Jag vill uttrycka min tacksamhet över deras bidrag, och tala om för kammaren att betänkandet bygger på de punkter där alla verkar mer eller mindre överens. Det gemensamma målet för oss alla måste vara en effektiv tillämpning av gemenskapsbestämmelserna, men med pålitliga lösningar, eftersom det allra viktigaste för oss är att skapa rättssäkerhet. 
Jag vill också påminna er om att frågan om att införa straffpåföljder för allvarliga överträdelser av EG-rätten också har väckts tidigare i samband med lagförslag om miljöskydd, skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen, skydd av immaterialrätter, föroreningar till havs och föroreningsbrott i allmänhet.
Ur rättslig synvinkel är det en ganska komplicerad fråga. Den försvåras ytterligare genom åtskillnaden mellan de tre pelarna. Betänkandet är inriktat på frågan om att lagstifta om straffpåföljder inom den första pelaren. För att göra problemet förståeligt, har jag nöjt mig med att formulera den grundläggande fråga som betänkandet ger ett positivt svar på, med andra ord i vilken utsträckning gemenskapen kan ålägga medlemsstaterna att införa straffpåföljder vid allvarliga överträdelser av EG-rätten. Det rör sig om den så kallade blandmetoden, där gemenskapen ålägger medlemsstaterna en skyldighet att införa straffpåföljder i den aktuella frågan.
Jag har begränsat mig till denna metod, eftersom den verkar ha ett brett stöd. Den renodlade gemenskapsmodell som innebär att man inför straffpåföljder direkt i EG-rätten, vilket innebär att straffrätten på sätt och vis görs till gemenskapsfråga, väcker däremot allvarliga juridiska invändningar, eftersom det inte finns någon tydlig rättslig grund i fördraget i denna fråga och eftersom beslut om straffpåföljder faller under medlemsstaternas nationella suveränitet och straffrätten är en oförytterlig del av den nationella kulturen. En annan invändning som förs fram är också att straffpåföljderna innebär en begränsning av individens rättigheter, vilket förutsätter en fullständigt konstitutionellt samordnad stat och inte en ofullkomlig rättsordning, med de uppenbara ekonomiska inslag och det demokratiska underskott som kännetecknar Europeiska unionen.
Under alla omständigheter skulle den rena gemenskapsmodellen, även om den accepterades, begränsas till införandet av en enda straffpåföljd. Modellen förefaller inte innebära någon befogenhet att utdöma straffpåföljd i detta specifika fall. Vad beträffar den så kallade nationella metoden, som innebär att medlemsstaterna har rätt att ålägga straffpåföljder vid överträdelser av EG-rätten, föranleder den inga problem. Det står staterna fritt att tillämpa denna metod. Påföljderna måste dock vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Det skulle till och med framgå tydligt att det sålunda inte rörde sig om en harmonisering av straffrätten eller straffpåföljder, eftersom det bara är den tredje pelaren som kan användas för detta, och då bara i specifika fall. Dessa frågor kommer att få en ny rättslig grund i och med den konstitution som utarbetas. Betänkandets ståndpunkt i den grundläggande fråga jag nyss nämnde, dvs. frågan om huruvida gemenskapen kan ålägga medlemsstaterna att införa straffpåföljder, är att gemenskapslagstiftaren har rättsliga befogenheter att kräva detta av medlemsstaterna. I betänkandet erkänns närmare bestämt den princip om skydd av lagstiftningen som fastställs i artikel 10 i EG-fördraget, dvs. medlemsstaternas skyldighet att se till att överträdelser av EG-rätten leder till effektiva straffpåföljder. Eftersom vi erkänner att medlemsstaterna har en sådan skyldighet, bör vi följaktligen också erkänna att gemenskapslagstiftaren kan ålägga motsvarande skyldigheter, åtminstone vid allvarliga överträdelser av EG-rätten. 
I betänkandet klargörs det därför att för att ett sådant gemenskapsinitiativ skall vara förenligt med nuvarande rättsordning får det bara användas i de fall där detta är den enda möjligheten att garantera att gemenskapsbestämmelserna verkligen följs.
Slutligen framförs i betänkandet också förslaget att Europeiska kommissionen i egenskap av väktare av gemenskapens intressen skall kunna göra en anmälan eller föra enskild talan, åtminstone i de fall då motsvarande rätt erkänns i medlemsstaterna. Det är uppmuntrande att författningskonventet är inne på samma linje i sina slutliga resolutionsförslag, såsom framgår av artiklarna I-13, III-65 och III-172. När det nya fördraget har trätt i kraft, bör vi ta upp frågan på nytt.

Bolkestein
Herr talman! Kommissionen vill först och främst framföra sin uppskattning över den höga kvaliteten i Koukiadis betänkande, som är ett värdefullt arbetsdokument om det känsliga förhållandet mellan straffpåföljder och gemenskapsrätten. Detta betänkande har dessutom förtjänsten att vara det första institutionsdokumentet som ger en komplett översikt över detta problem, som visserligen inte är något nytt. Kommissionens tjänsteenheter är vidare angelägna om att ta itu med det i olika arbetsdokument när alla eller nästan alla de förslag som nämns i Koukiadis betänkande har lagts fram, särkilt de som gäller skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen, miljöskydd genom straffrätt, samt rasism och främlingsfientlighet, vilket är ämnen som tidigare aldrig behandlats på ett så systematiskt sätt utanför den akademiska världen.
Den andra anledningen till att jag gläder mig på kommissionens vägnar har att göra med det faktum att jag vid läsningen av betänkandet upptäckt att många av de synpunkter som framförs överensstämmer med kommissionens ståndpunkt. Kommissionen anser i likhet med Koukiadis inte att gemenskapen enligt fördragens nuvarande lydelse har någon allmän behörighet på det straffrättsliga området.
Däremot anser kommissionen att gemenskapens officiella behörighet att uppfylla de mål som fastställs i artikel 2 i EG-fördraget gör gemenskapen behörig att ålägga medlemsstaterna att fastställa påföljder, vid behov även straffrättsliga sådana, om detta visar sig vara nödvändigt för att uppnå ett gemenskapsmål. I detta synsätt stöder man sig, som Koukiadis påpekat, på EG-domstolens rättspraxis, enligt vilken artikel 10 i fördraget, och jag citerar, innebär att ?medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa en effektiv tillämpning av EG-rätten?.
Med fördragens nuvarande lydelse kan harmoniseringen av medlemsstaternas strafflagstiftning dock endast styras av bestämmelserna i avdelning VI i fördraget om Europeiska unionen. Detta är också den ståndpunkt som kommissionen, med stöd av parlamentet, förvarar inför EG-domstolen i målet om ifrågasättandet av lagligheten i rambeslutet om skydd för miljön genom strafflagstiftning.
Avslutningsvis anser jag att Koukiadis betänkande, och särskilt dess slutsatser, besitter den enorma förtjänsten att det på ett förträffligt sätt belyser omfattningen av de ständiga svårigheter som sammanflätningen av politiken under gemenskapens första pelare och de handlingsmöjligheter som skall tillhöra den tredje pelaren innebär. Dessutom medför denna situation en risk för att beslutsprocessen blockeras. Det pris vi betalar för att överbrygga dessa svårigheter är att vi måste göra konstlade uppdelningar mellan lagstiftning som tjänar samma syften, vilket ofta gör unionens agerande till stor del obegripligt för medborgarna.
Vidare är det viktigt att Europaparlamentet och EG-domstolen tillerkänns samma roll den de har i den första pelaren, så att vår strävan efter effektivitet går jämsides med en förbättring av de demokratiska och rättsliga kontrollerna och åtgärderna. Kommissionen välkomnar därför förslaget om att föra in avdelning VI i fördraget om Europeiska unionen i gemenskapssystemet som sådant, som konventet rekommenderat. Kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att detta viktiga steg framåt skall klara sig igenom den regeringskonferens som inleds nästa månad. Jag vet att parlamentet i detta avseende är helt enigt med kommissionen.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Koukiadis till hans utmärkta betänkande. Han har verkligen bemödat sig om att klargöra detaljerna i denna känsliga fråga.
I betänkandet gör man med rätta skillnad mellan de specifika begreppen och vad som är den huvudsakliga tanken med gemenskapens verksamhet, genom kravet att medlemsstaterna vid behov skall fastställa påföljder. Denna tanke är den lojalitetsplikt som följer av artikel 10 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
Man är också noga med att, som kommissionen just gjorde, framhäva den milt sagt speciella situation som det innebär att man har en dubbel möjlighet att använda dels avsnitt VI, dels den första pelaren. I betänkandet framhålls dessutom att den första pelaren bör användas när så är möjligt, vilket parlamentet alltid har gjort och vilket är helt riktigt. Som kommissionsledamoten också just påpekade inverkar detta inte heller negativt på de stora framsteg som det innebär att den europeiska konstitutionen åtminstone formellt fastställer att pelarna skall avskaffas, och anpassar den tredje pelarens egenskaper till den första. Det här är en fråga som vi måste försöka att hålla fast vid under regeringskonferensen, och där är jag helt enig med kommissionsledamot Bolkestein.
Min grupp stöder denna text av Koukiadis, som dessutom varit mycket flexibel genom att föreskriva två av de punkter för vilka vi uttryckligen begärde att proportionalitetsprincipen skulle tillämpas. Med andra ord krävs det inte att sanktioner tillämpas om man kan nå samma mål med hjälp av andra rättsliga instrument. I vissa fall kommer det att bli nödvändigt med sanktioner, men vi måste alltid försöka att se till att inte tillämpa lagens strängaste straff om målet kan nås med den minst stränga påföljden. Detta har Koukiadis på ett lämpligt sätt tagit med i sitt betänkande, och det vill jag tacka honom för.
Jag därför att vi har ett balanserat betänkande framför oss som speglar kommissionens och parlamentets ständiga strävan att gemenskapsrätten inte bara skall vara tomma ord, utan att den skall vara effektiv. Ingen lag kan vara effektiv utan påföljder, utan möjlighet att kräva att lagen följs genom att man vidtar lämpliga åtgärder vid överträdelser.
Jag skulle återigen vilja gratulera föredraganden, och jag förlitar mig på att parlamentet med en bred majoritet kommer att rösta för texten i hans betänkande.

Wallis (ELDR).
Herr talman! Jag vill också tacka och gratulera föredraganden. Det är ett mycket lägligt och välgjort betänkande om en fråga som, som sagt, är mycket komplicerad och känslig.
Även om frågan är komplex måste vi inta ett praktiskt förhållningssätt till den. Det har funnits tillfällen i vårt utskott då medlemsstaterna har lagt fram initiativ där de vill att vi skall införa rättsliga påföljder, men vi befinner oss i en situation där vi inte kan uppfylla deras önskemål. Med tanke på denna situation kommer rådet och medlemsstaterna i samband med regeringskonferensen att uppskatta de förnuftiga förslag som har lagts fram här.
Jag slogs också av den idé som lades fram för oss - vid den upplysande expertutfrågningen när Koukiadis höll på att utarbeta detta betänkande - att gemenskapen bör och måste ha de medel som krävs för att, i den mest vidsträckta bemärkelse, kunna skydda sin egendom. Det är detta vi talar om: egendom i dess mest vidsträckta bemärkelse.
Jag måste emellertid ta upp och betona en sak. Om vi skall ge gemenskapen befogenheter inom detta ansvarsområde - vilket vi bör göra - bör dessa också stödjas av den typ av balans som uppnås av gemenskapen själv, genom att den undertecknar Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Om vi skall få vissa befogenheter på det straffrättsliga området, om än begränsade, måste detta avvägas genom att vi väger denna lagstiftning mot något fundamentalt och grundläggande som garanterar våra medborgares mänskliga rättigheter.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Vid denna sena timme finns inte mycket mer att säga, i synnerhet eftersom vi alla håller med om betänkandets fördelar och dess grundläggande poäng. Jag vill bara kort ta upp tre principer.
För det första är det uppenbart att straffrätten och straffpåföljder berör medborgarnas frihet mer än någon annan del av lagstiftningen, och det är därför avgörande för friheten som en grundsten i rättssäkerheten att man fullständigt förvissar sig om att det finns en giltig konstitutionell grund för användningen av straffrätten. En av de saker som betänkandet och dess motivering gör är att visa exakt i vilken omfattning det finns en grund.
För det andra är det i vår demokratiska gemenskap nödvändigt att medborgarnas företrädare får rösta om huruvida straffrätten bör utvidgas. Bara detta faktum gör att vi måste betrakta tredje pelaren som en mycket suspekt grund för alla former av inblandning i straffrätten. Den utesluter i praktiken medborgarnas demokratiska företrädare i detta parlament på förhand, och företrädarna i de nationella parlamenten i efterhand. Det känns därför mycket bra att förstå, vilket Koukiadis visar, att detta är en fråga för gemenskapspelaren.
Jag vill betona stycket om subsidiaritet och proportionalitet i punkt 7. Det sänder, återigen, ett budskap till medlemsstaterna om att de skall förbättra sin straffrätt på ett lämpligt sätt och vara lyhörda för lokala rättstraditioner. Det är fullständigt avgörande. Detta är tre viktiga principer i ett utmärkt betänkande.
Jag välkomnar herr Bolkestein tillbaka från hans korta vistelse i Skottland, där han var mycket välkommen.

Bolkestein
. (EN) Jag skall fatta mig kort. Som MacCormick sade - och jag välkomnar honom tillbaka till Strasbourg efter våra två sammanträden i Edinburgh - är vi alla överens.
Wallis tog upp frågan om ett undertecknande av Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Det är en mycket god idé. En del har föreslagit att vi i stället för denna stadga om de grundläggande rättigheterna, som nu är färdig och troligen kommer att bli en del av den nya konstitutionen - även om vissa inte vill det - bara borde ha undertecknat Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Det finns i nuläget en risk att det blir ett slags konkurrens mellan de två instrumenten. Detta har vi redan diskuterat, men vi beslutade till sist - som Wallis känner till - att vi skulle ha en stadga om de grundläggande rättigheterna. Frågan är nu om det tjänar något till att underteckna Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, utöver den stadga som vi redan har. Jag är försiktig när det gäller att duplicera instrument, så jag undrar om Wallis förslag är bra, men det är förvisso värt att beakta.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Bolkestein.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 21.10.)

