Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet torsdagen den 24 april 1997.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående session har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Hallam
Herr ordförande. Jag talar utifrån artikel 3. Jag beklagar att jag måste ta upp en fråga som rör ledamöternas immunitet och ett allvarligt brott mot artikel 9 i Europakonventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Artikel 9 behandlar religionsfrihet.
Förra veckan lade den belgiska regeringen fram en rapport för sitt parlament om frågan om religiösa sekter och olika kulter. I ett särskilt kusligt och okunnigt kapitel om pingströrelsen hänvisades till den kristna gemenskap som är aktiv i detta parlament i Bryssel. Hänvisningen var tydligt avsedd att ställa gemenskapen i en ofördelaktig dager.
Den kristna grupp som man hänvisar till är tydligen en grupp som leds av min egen forskningsassistent i Bryssel. Den träffas bara i parlamentets lokaler. Den är ekumenisk snarare än pingströrelseinriktad, även om pingstvänner skulle vara välkomna. Forskningsassistenter som är baptister, katoliker och som tillhör andra samfund deltar regelbundet i mötena.
Gruppen möts varje vecka i mitt rum i Belliard-byggnaden eller i ett rum som har bokats i mitt namn, och där deltar assistenter till ledamöter från andra grupper än PSE, bland annat PPE och EDN. Normalt träffas gruppen utan min medverkan, men jag tar fullt ansvar för dess aktiviteter.
Jag är nu helt förbluffad över att min assistents och hans vänners utövande av sin religiösa tro på mitt kontor har varit föremål för övervakning av den belgiska staten. Den belgiska regeringen har inte givit mig, som ansvarig ledamot, någon möjlighet att höra eller svara på någon av de anklagelser som antyds i dess rapport. Jag har ingen aning om exakt vilken information som har samlats in, vem som godkände insamlandet och hur den sedermera lagras.
Jag ber er att utverka en försäkran av den belgiska regeringen att medborgare i Europeiska unionen, inklusive forskningsassistenter till parlamentsledamöter, är fria att utöva sin religiösa tro utan övervakning, trakasseri och förtal.

Ordföranden
Herr Hallam, det lämpligaste hade varit att ni skrev till ordföranden i det belgiska parlamentet och frågade honom om exakt vad som har hänt. Vi vet alla att Europaparlamentets fastigheter åtnjuter territoriell frihet och att de därför inte kan stå under övervakning av någon över huvud taget.
Jag måste påminna om att jag i princip stöder parlaments rätt att intressera sig för frågor som påverkar de europeiska medborgarna. På samma sätt som jag försvarar detta parlaments rättigheter, anser jag också att jag bör respektera övrigas rättigheter. Det är därför det i det här fallet förefaller mig vara lämpligt att ställa frågan till det belgiska parlamentet.

Marset Campos
Herr ordförande, den 24 förra månaden attackerades en lastbil från Murcia, körd av Antonio Antolinos, i Frankrike, mellan Marseille och Avignon, inför ögonen på den franska polisen.
På grund av denna attack skulle jag vilja uttrycka den indignation detta leder till och påtala behovet av att ni informerar de franska myndigheterna om skyldigheten att respektera den fria rörligheten för varor och personer. När det uppstår problem eller skillnader inom den gemensamma jordbrukspolitiken skall dessa lösas i Bryssel eller här, inte genom att attackera arbetare eller varor från andra medlemsstater.

Ordföranden
Herr Marset, ni vet att den som inom gemenskapen har denna befogenhet inte är parlamentet, inte heller dess ordförande, utan kommissionen, som skall övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten. För övrigt är det detta parlaments utskott för framställningar som bör ha kompetens att behandla denna fråga och trycka på kommissionen.

Elliott
Herr ordförande, jag måste återigen återkomma till de problem som ledamöterna upplevde med att komma hit till Strasbourg för detta plenarsammanträde. I morse sattes, av någon outgrundlig anledning, ett Air Inter-plan in från Heathrow till Strasbourg, som inte klarade av mer än två tredjedelar av de inbokade passagerarna. Resultatet var otroliga problem och en eller två parlamentsledamöter fick inte plats. Detta är fullständigt oacceptabelt. Vilka skälen därtill än var, borde det ha åtgärdats. Markpersonalen på Heathrow var mycket ursäktande, men någon lyckades uppenbarligen inte inse vikten av att få fram ett plan som kunde ta alla ledamöterna och andra passagerare till Strasbourg.
Jag frågar, herr ordförande, om det inte finns någonting som vi kan göra. Det borde inte behövas, men med tanke på vissa flygbolags ineffektivitet kanske det kan hjälpa. Skulle parlamentet kunna påminna flygbolagen att turerna på måndag morgon när det är sammanträde i Strasbourg, måste kunna ta ett stort antal parlamentsledamöter, inte bara från Heathrow utan andra platser också. Detta skulle garantera att de inte glömmer det och sätter in ett otillräckligt plan, som inte kan ta allesammans.
Vi hade problem av den här typen förut och lyckades genom påtryckningar åstadkomma vissa förbättringar. Jag kan minnas en gång när jag flög hem via Dublin. Dublin är mycket trevligt, men det ligger inte på vägen.

Ordföranden
Herr Elliott, generalsekreteraren kommer att påminna flygbolaget detta, oberoende av att jag varje gång jag träffar de franska myndigheterna påminner dem om problemen med transporterna hit.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Europaparlamentet, vårt parlament, har tillkännagivit att det har lämnats ut en anbudsförfrågan för möbler till barerna och restaurangen i Leopold-byggnaden i Bryssel. I Nederländerna har det blivit känt via en stor dagstidning. Ett nederländskt företag har därpå låtit meddela byrån i Luxemburg att det gärna vill vara med i anbudsgivningen och därför gärna ville ha dokumenten för detta. Ett fax skickades den 11 april men det kom ingen reaktion. Till sist kom ett brev på franska. Då ringde man och frågade om detta brev och dokumenten fanns tillgängliga på engelska. Samtalet med byrån i Luxemburg fördes helt och hållet på franska och trots att det fanns en nederländare i närheten ville denne inte komma till telefonen. Företagaren kunde alltså bara arbeta med dokument på franska. Dessa översattes därefter av en översättningsbyrå. Men det är så dåliga kopior att översättningsbyrån inte kan läsa dem. Den företagaren kan alltså inte lämna in ett anbud. Jag undrar, herr ordförande, om det här verkligen är tal om en offentlig upphandling eller är det ibland en upphandling där valet redan är gjort och man bara uppträder som om det vore fråga om en offentlig upphandling? Är det ett exempel på en offentlig upphandling med insyn och lika chanser för europeiska företag? Vi är här i Europaparlamentet och jag tror att just Europaparlamentet måste vara ett gott exempel just i detta avseende. Hur kan medborgare, herr ordförande, nu ta oss på allvar om vi inte tar medborgare och företag på allvar?
Nu är det visning för de intresserade den 20 maj. Talar man bara franska under rundvandringen? Eller kanske även ett annat språk? Små och medelstora företag, motorn för skapande av arbetstillfällen i unionen, klagar på att de europeiska entreprenadprocedurerna inte är effektiva.

Ordföranden
Fru Plooij-van Gorsel, dessa frågor ställs skriftligen till styrelsen och får där ett exakt svar. Jag kan inte ge detta svar nu omedelbart. Tjänstemännen kommer att studera frågan och jag ger er då ett snabbt och fullständigt svar.

Eisma
När vår generalsekreterare ändå talar om förbindelserna med Strasbourg, har jag åter ett klagomål på tågförbindelserna mellan Bryssel och Strasbourg. Normalt har vi ju där en utmärkt restaurangvagn. Därför är det mycket attraktivt att ta det tåget. Nu gavs det ingen service igen åt ledamöterna. Vill ni be den belgiska järnvägen att inte motverka användningen av offentliga kommunikationer genom att ständigt dra in på servicen? Av mina kollegors instämmanden förstår jag att vi har ett brett stöd i detta hus för att uppmana den belgiska järnvägen att ge bättre service.

Ordföranden
Nåväl, vi antecknar detta herr Eisma .

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits eller införts:
(Sessionerna i Strasbourg den 12 till 16 maj 1997)
Måndag:

Ordföranden
PPE-gruppen begär att Brendan Patrick Donnellys betänkande för förordningskommissionen, om ändring av artikel 116 i förordningen om delomröstning (A4-0089/97) skall återföras till utskottet.
Jag överlämnar ordet till Oomen-Ruijten för presentation av begäran om återlämnande av detta yttrande till utskottet.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! PPE-gruppen är helt ense med beslutet om ändring av arbetsordningen, det vill säga att vi kan förkorta omröstningstiden, om vi inte har delad omröstning. Med den målsättningen är vi ense. Men den övervägande majoriteten i vår grupp anser att det skulle leda till att antalet ändringsförslag skulle öka ytterligare och att vi i praktiken inte skulle nå målet, om vi antog det förslaget. De är skälet till att vi via er skulle vilja be huset att återföra Donnellys betänkande till utskottet för arbetsordningen för att göra en ny avvägning och för att se om inte förbudet mot delad omröstning i delar väger jämnt med det stora antal ändringsförslag som enligt vår mening genast kommer att lämnas in.

Fayot
Herr ordförande, jag har antecknat PPE: s begäran om att återförvisa betänkandet av Donnelly till utskottet. Såvitt jag vet motsätter sig inte den socialistiska gruppen en återförvisning till utskottet, men jag skulle vilja fråga PPEgruppen om en sak: Skulle vi inte kunna hålla debatten och därefter hänvisa texten till utskottet, innan omröstningen? Det kommer att bereda kammaren tillfälle att lägga fram sina riktlinjer och åsikter. Betänkandet av Donnelly har inte varit föremål för ändringsförslag från kollegornas sida. Jag föreslår alltså att vi håller debatten nu, och sedan, med kollegernas samtycke, att betänkandet återförvisas till utskottet, innan omröstningen.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag tror att det är bra att anta förslaget från ordföranden för utskottet för arbetsordningen och att vi även tar tillbaka vår begäran men ändå kommer överens om att vi före omröstningen skickar tillbaka betänkandet för att ännu en gång reda ut konsekvenserna.

Ordföranden
Jag påminner Europeiska folkpartiets grupp att den efter debatten återigen måste presentera begäran för att den skall kunna godkännas.
Tisdag:

Ordföranden
PPE-gruppen begär att Mosiek-Urbahns betänkande, om extra tillsyn över försäkringsbolag i försäkringskoncerner (A4-0157/97), för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, skall återföras till utskottet
Jag överlämnar ordet till Mosiek-Urbahn för presentation av begäran om återförande av betänkandet till utskottet.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande! Jag vill ännu en gång understryka denna motion från min parlamentsgrupp. Vid omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt bifölls den på många punkter. I slutomröstningen saknades det dock en majoritet. I detta betänkande handlar det om ett mycket komplicerat tekniskt innehåll. Av det faktum att det heller inte har väckts några ändringsförslag i förberedelsestadiet till detta betänkande kan Ni se att man redan har uppnått en långtgående enighet med olika politiska grupperingar att det vore det bästa och lämpligaste att ännu en gång skicka tillbaka detta betänkande till utskottet. Jag ber därför att parlamentet samtycker till denna motion.
(Parlamentet biföll begäran om återförvisning till utskottet.)
Onsdag:

Ordföranden
Gruppen De Gröna begär att Titleys betänkande, för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om den europeiska industrins problem rörande försvaret: ett bidrag till insatserna på europeisk nivå (A4-0076/97).
Jag överlämnar ordet till Telkämper för presentation av begäran om återförande av detta betänkande.

Telkämper
Enligt min mening måste vi i dag i korthet diskutera detta Titley-betänkande. Först och främst vill jag gratulera Titel och arbetarpartiet till den maktväxel de har åstadkommit i Storbritannien. Mina varmaste gratulationer till denna framgång. Vad Titel emellertid försöker med detta betänkande är att man måste ta i för kung och fosterland. Med detta betänkande sker en kvalitativ ändring av EU: s utrikespolitik. Vi har inte kunnat diskutera tillräckligt mycket om denna ändring i parlamentsgrupperna, åtminstone inte i några parlamentsgrupper. Framför allt har vi inte kunnat diskutera detta i utskottet.
I utskottet röstade vi 31: 30 om ändringen - varvid en kollega till mig sa att han inte visste vad han röstade om, annars hade han i efterhand röstat annorlunda. Nu är frågan: Vill vi i dag över huvud taget rösta om 240 ändringsförslag? Detta betänkande är ofullständigt och positionerna är ännu inte klara. Från den socialistiska parlamentsgruppen vet jag, om jag blivit korrekt underrättad, att man för i morgon kväll kommer att diskutera ändringsförslagen. I vår parlamentsgrupp är vi ännu inte eniga, lika litet som i utskottet.
Med Maastricht står den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken på föredragningslistan. Henderson som brittisk företrädare säger i dag någonting helt annat än den brittiske företrädaren förra månaden. Vi borde skjuta upp detta betänkande en eller två månader tills dess att vi har resultaten från Maastricht II och sedan som parlament bilda oss en egen solid och väl genomdiskuterad mening. Därför har vi väckt denna motion.
(Applåder)

Ordföranden
Jag överlämnar ordet till Titley för svaromål.

Titley
Herr ordförande, jag är inte säker på vilket betänkande som herr Telkämper pratar om. Det finns bara 36 ändringsförslag till mitt betänkande och de flesta av dem har hur som helst lagts fram av Gruppen De Gröna.
För det andra behandlar inte mitt betänkande arkitekturen i utrikes- och säkerhetspolitiken - det är herr Tindemans betänkande, som vi pratar om där.
För det tredje skulle detta ha stått på föredragningslistan i april men flyttades till maj för att grupperna skulle hinna inta sina positioner. Så alla detaljer som herr Telkämper har pratat om har redan behandlats. Vi har skjutit upp den för att få denna beskrivning. Det är inte många ändringsförslag och jag ser inget skäl till att skjuta upp detta betänkande ytterligare.
(Parlamentet avslog begäran om senareläggande.)

Ordföranden
Gruppen De gröna begär att rådets och kommissionens uttalanden om arbetet i regeringskonferensen skall införas på föredragningslistan.
Jag påminner sammanträdet om att rådet begärt att de inte skulle införas på föredragningslistan och att detta överenskommits enhälligt på ordförandekonferensen, eftersom det med tanke på den aktuella situationen för konferensen var svårt att på ett lämpligt sätt ge fullständig information, vilket naturligtvis inte tar från gruppen De gröna rätten att återigen resa denna fråga.
Jag överlämnar ordet till Aelvoet för presentation av denna begäran om införande i föredragningslistan.

Aelvoet
Herr ordförande! Det är verkligen rätt att hela detta parlament ursprungligen bad att denna vecka få ha en rejäl debatt om sakernas tillstånd i regeringskonferensen. Vi vet alla här i denna halvcirkel att förslagen både från det irländska och det nederländska ordförandeskapet, i den mån de är kända, står långt från vad majoriteten i detta parlament för några månader sedan beskrev som ett minimum. Det finns alla skäl för detta parlament att ge en tydlig signal om vad som kommer att hända. Förra veckan vid behandlingen i ordförandekonferensen sades det att det berodde på att rådet ansåg att det skulle vara ogynnsamt att ha en debatt nu, enligt en förklaring från rådet, med tanke på att det nu är val i Frankrike. Nå, vi vet precis att valet i Frankrike kommer att röra sig om de europeiska frågorna och då skulle en debatt i detta parlament, där man måste tillkännage hur långt från man står, var man skulle inhösta poäng, vad som absolut måste förbättras, skulle det vara till nackdel för valprocessen i Frankrike? Det är verkligen att ställa saker och ting på huvudet. Vi anser att det är oerhört att detta parlament inte debatterar om det behövs och att senarelägga det till juli är för sent. Vi begär alltså en politisering av sakernas tillstånd och en debatt nu.

Martens
Herr ordförande! Som ni har påpekat rådde det, tror jag, enighet i ordförandekonferensen om att inte behandla punkten denna vecka men däremot efter det extra Europeiska rådet den 23 maj vid plenarsammanträde i Bryssel. Och om jag inte missminner mig, skulle vi få en förklaring från rådet den 29 maj i Bryssel efter det extraordinarie europeiska toppmötet och då ligger en debatt bättre till än denna vecka. Då skulle vi med kunskap om hur sakerna ligger till kunna ha en debatt på grundval av överläggningarna vid det extraordinarie Europeiska rådet. Det framstod för ordförandekonferensen som mer meningsfullt, intelligentare och mycket mer politiskt att göra det den 29 maj i Bryssel.
(Parlamentet avslog begäran om införande på föredragningslistan.)
Torsdag och fredag (utan ändringar)
Sammanträdena den 28 och 29 maj 1997 i Bryssel
(utan ändringar)

Rättsskydd för krypterade radio- och tevetjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0119/97) av Anastassopoulos för utskottet för juridiska frågor och medborgarrätt om kommissionens grönbok (KOM(96)0076 - C4-0190/96) om rättsskydd för krypterade radio- och TV-tjänster på den inre marknaden (samråd om behovet av gemensamma åtgärder).

Anastassopoulos
Herr ordförande, ett av de fenomen som karakteriserar vår epok är den kontinuerliga och alltmer intensiva användningen av nya teknologier kombinerat med en ökning av de tillgängliga frekvenserna, vilket leder till en kodifiering eller kryptering av vissa tjänster, framför allt nya radio- och TV-tjänster med digitala program. Tillgången till dessa program är möjlig enbart genom innehavet och användningen av en speciell apparat, en dekoder som man erhåller mot betalning. Och denna nya form av radiooch TV-tjänster har börjat uppleva en särskild blomstringsperiod i Europa och i hela världen. Till den grad att denna utveckling, som behandlas i Europakommissionens nya grönbok, vilken vi diskuterar här idag, utsätts för hot genom piratverksamhet.
I ett informationssamhälle kommer vi framdeles att kunna observera detta. Ty grönboken, som redan nu sysselsätter oss, berör en av många frågor i informationssamhället som har ställt till problem för oss rent generellt beträffande upphovsmannens rättigheter och närstående rättigheter, som Barzanti i sitt fantastiska betänkandet från förra september redogjorde för.
Problemet som skapats är mångsidigt eftersom det berör en rad rättigheter och intressen som är särskilt viktiga inom ramarna för Europeiska unionens enhetliga inre marknad. För parallellt med denna nya marknad för kodifierade och krypterade program som håller på att utvecklas starkt, utvecklades mycket snabbt även en industri av icke-auktoriserade tillverkare av dekodrar.
Denna piratindustri som tillverkar och distribuerar dekodrar till handeln till ett lägre pris än det officiella, har antagit en omfattning som utgör ett verkligt hot. Beräkningarna angående utbredningen av dessa olagliga verksamheter är naturligtvis svåra att göra. Men det är kanske inte överdrivet att anta att de olagliga apparaterna representerar 5 till 20 % av helheten och mer än 200 miljoner ECU i intäktsförluster för krypterade tjänster. Detta räcker för att lägga märke till, herr ordförande, att bara under fyra månader, från september 1996 fram till början av 1997, fanns det på det omtalade Internet över en miljon annonser angående piratapparater. Och slaget är särskilt hårt också mot den europeiska filmindustrin eftersom 34 % av dess intäkter är knutna till denna källa.
Vi bedömer att denna piratverksamhet behöver ett effektivt motstånd, både för den inre marknadens harmoniska funktion och för den vidare utvecklingen av industrier som specialiserar sig på nya teknologier och på utvecklingen av nya kommunikationssätt och på att underlätta handelsstrategier och, framför allt, på konsumentskyddet och på skyddet av upphovsmannarätten. Tillverkningen av mera sofistikerade dekodrar med tekniska medel som garanterar ett bättre skydd och som försvårar piratverksamheten är kostsamma, de drabbar konsumenten, och är dessutom ineffektiva. För piratverksamheten anpassar sig allt snabbare och lyckas alltid med alltmer avancerade tekniker att neutralisera varje skyddssystem. Det återstår följaktligen att konfrontera problemet på gemenskapsnivå, ett problem som har antagit en brådskande karaktär medan piratverksamheten blomstrar.
Medlemsstaternas olika lagstiftningar, närmar sig ibland frågan med utgångspunkt från särskilda förordningar och ibland med hänvisning till allmänna regler om illojal konkurrens etc. på två olika sätt, skyddet av krypterade tjänster och förbudet mot de så kallade förberedande åtgärderna. Lagstiftningarna varierar så mycket att man inte kan förutsätta någon subsidiaritet i detta fall. På grund av detta har för övrigt regeringarna i tretton av de femton medlemsländerna i princip accepterat utfärdandet av gemensamma harmoniserade regler. Jag tror för övrigt inte att de hade något annat alternativ eftersom inför de internationella reglerna, Europarådets rekommendationer å ena sidan inte är av bindande karaktär och å andra sidan kan arbetena inom ramarna för Internationella upphovsrättsorganisationen mynna ut i något slags resultat liksom i föregående december månad. Dock omvandlas inte dessa resultat till lagstiftningslösningar förutom på ett mycket tungt och ineffektivt sätt med anledning av de många reservationer som framförts av regeringarna.
På grund av två huvudorsaker kommer gemenskapens lösning emellertid inte att bli enkel, : för det första måste den, och detta oberoende av den reglering som kommer att föreslås, infogas i den begränsade ramen för den fria cirkulationen av varor och tjänster, såsom det har fastställs genom primär och avledd gemenskapsrätt och såsom det garanteras genom Europadomstolens rättspraxis. Det finns en rädsla för att lösningarna som föreslås kommer att beröra redan garanterade rättigheter. Det kommer följaktligen att krävas uppmärksamhet och försiktighet. För det andra behövs det också för att dessa lösningar skall vara effektiva att de tar upp frågan om eventuella sanktioner. Och här ställs naturligtvis frågan om och i vilken grad medlemsstaterna kommer att acceptera introduktionen av en gemenskapsrättslig text om straffrätt och rättegångsförfarande, för vilka Europeiska unionen inte har någon behörighet.
På grund av dessa anledningar, och med tanke på sambandet mellan behovet av en reglering och även den komplicerade karaktär som de eftersträvade lösningarna med all sannolikhet skulle få, föreslår er föredragande ett mer användbart verktyg, ett direktiv, inom ramen för vilket den eftersträvade konvergensen av de nationella lagstiftningarna kanske kommer att bli enklare och snabbare. Ett förslag till förordning skulle kanske vara ännu bättre men risken för att man kör fast på grund av reaktionerna är för stor. Utarbetandet av detta direktiv kommer att bli mycket mödosamt men i samarbete med rådet, parlamentet och medlemsstaterna, borde det kunna genomföras. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som har hedrat mig genom att enhälligt godkänna betänkandet som jag presenterar för er, uppmanar kommissionen att fortsätta i denna riktning. Piratverksamheten måste motarbetas på ett effektivt sätt och utan dröjsmål.

Hautala
Herr ordförande, när det i informationssamhället utvecklas alltfler betaltjänster, som också erbjuds en utvald publik, sprider sig naturligtvis också piratverksamheten. Jag är å ekonomiutskottets vägnar därför av samma åsikt som föredraganden av betänkandet att det behövs någon form av reglering. Med tekniska lösningar kan man naturligtvis försöka förhindra piratverksamheten, men jag misstänker att vi då hamnar i en kapplöpning som slutar med seger för piraterna.
Jag framförde i ekonomiutskottet att man till och med borde överväga en förordning och inte enbart ett direktiv, eftersom en sådan om den sattes satt i verket tveklöst skulle vara en effektiv form för reglering. Men jag förstår till en del föredraganden när han konstaterar att i detta ligger en stor utmaning. Det är inte särdeles lätt att få en sådan igenom i medlemsländerna. Därför kan jag också konstatera att detta direktiv som garanterar en reglering på miniminivå nu är det som vi åtminstone behöver.
Till saken hör också mycket svåra frågor om ersättningar och sanktioner som skulle utkrävas av sådana som otillåtet använder dekoderutrustning. Man kan naturligtvis tillgripa kriminalrättslig reglering, men om vi beaktar att medlemsländerna är ganska ovilliga att harmonisera kriminalrätten kan man naturligtvis överväga privaträttsliga kompensationer.
Men innan man tillgriper en sådan reglering anser jag det vara väsentligt att vi svarar på de frågor som rests av miljöutskottet och som vi säkert om en stund får presenterade för oss. Miljöutskottet vill ju veta på vilket sätt detta att man hindrar utnyttjande av slutna tjänster skulle leda till exempelvis koncentration. Här är det fråga om en kunskaps- och informationsindustri. Och det är inte något obetydligt problem. Kommissionen har nog inte besvarat dessa frågor helt tillfredsställande.

Medina Ortega
 Herr ordförande, Anastassopoulos betänkande har antagits enhälligt i utskottet för rättsliga frågor. Det är ett första betänkande eftersom det berör en fråga om kommissionens grönbok om rättsskyddet för krypterade radio- och TV-tjänster på den inre marknaden och den följer en uttalad linje om en enda rättsordning framtagen av Europeiska gemenskapen för skydd av telekommunikationer och kommunikationsmedel i allmänhet.
Jag tror att vi står inför en ny rätt. Det är en ny rätt där Europeiska gemenskapen just nu svarar för tillsynen. Jag måste gratulera kommissionen för det pionjärarbete man gör på detta område, och kommissionen har uppskattat samarbetet med parlamentet under samtliga arbetsetapper.
Just nu befinner vi oss i en etapp där det handlar om att skapa ett rättsskydd för denna typ av situationer. Den svårighet vi har träffat på är att rättsskyddet, framför allt rätts-/straffskyddet, utövas nationellt. Eftersom så är fallet skulle kommissionen, om man nu strävar efter en gemenskapsbestämmelse, komma att hamna i ett område där man fram till nu haft mycket begränsade möjligheter att agera. Jag tror därför att föredragandens rekommendation om att man bör fortsätta på vägen mot ett direktiv förefaller mycket lämpligare.
Jag tror att utformningen av denna typ av rätt är viktig, och den har nu arbetats fram gemensamt av parlamentet, kommissionen och rådet i gemenskapsföreskrifterna. Direktiv 93/88 om skydd av intellektuell egendomen i frågor rörande kabel- och satellitteve har t ex blivit en gränssten i denna fråga. Man måste här komma ihåg att det gått fyra år sedan detta direktiv antogs och att man fram till nu inte haft några större svårigheter med dess tillämpning.
Parlamentet och rådet har nyligen, i ett effektivt samarbete med kommissionen, kommit överens om en revidering av direktivet om television utan gränser och samtidigt om hur direktiv 95/47 om standarder för överföring av spridda signaler skall tillämpas. Jag tror definitivt att hela detta juridiska område är ett nytt juridiskt område, att parlamentet stöder kommissionens initiativ, att parlamentet uppmanar kommissionen att fortsätta på denna väg och att den lämpligaste vägen just i denna fråga är vägen över ett direktiv och inte över en förordning.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande! Glädjande nog har vi här att göra med ett betänkande, som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt enhälligt har röstat för.
Föredraganden av betänkande har tydligt påvisat alla ärenden till skydd mot de krypterade tjänsterna i den inre marknaden. Understrykas bör det fastställande att piratkopiering rent ut blomstrar i alla möjliga former. Icke-tillåtna dekodrar tillverkas, anskaffas, installeras och framför allt används. Dessutom erbjuds de tjänster som hänger samman med denna piratkopiering. Det görs reklam för dessa tjänster och de skaffas fram för att effektivt gå bakom ryggen på de bestående rättssystemen. Piratkopieringen är ett gränsöverskridande fenomen och skadar samtidigt upphovsrätten till skyddad egendom. Grönboken åtar sig enbart aspekten om otillåtet mottagande av krypterade tjänster. Analysen av den rättsliga situationen i de 15 medlemsstaterna visar hur splittrade man är inom det rättsliga området i Europa. Några länder har specifika regleringar, andra länder griper till redan bestående rättsföreskrifter, medan det i vissa länder inte finns något skydd alls. Slutsatsen är given: Precis som föredraganden av betänkandet sa behöver vi en harmonisering. Frågan är: Behöver vi en riktlinje, behöver vi en förordning?
Föredraganden - och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt håller med honom - pläderar för en riktlinje, eftersom den är mer flexibelt hanterbar även för medlemsländerna. Förvisso vore det bra - vilket han själv också tillstår - om man inom ramen för en förordning kunde uppnå större enighet. I detta sammanhang vill jag just erinra om det nyligen antagna SLIM-betänkandet, i vilket vi som parlament ännu en gång anmärkte på att för många " soft-laws" antas. För att vara konsekvent borde egentligen även här en förordning prioriteras. Dock är det väl mera realistiskt - åtminstone med förbehåll för andra insikter efter en utvärdering av den öppna konsultationen till följd av grönboken - att som första steg sträva efter en riktlinje.
Att avskriva harmoniseringsbemödanden med argumentet att privatkopieringen med hänsyn till den snabba tekniska utvecklingen ännu en gång inom kort skulle kunna motarbeta varje reglering vore att jämställa med en bankrutt. Tvärtom måste detta argument vara en sporre till att så snabbt som möjligt genomföra det rättsliga skyddet.

De Clercq
Herr ordförande! Jag skall begränsa mig till två punkter. Bekämpningen av piratkopiering och piratindustrin är mycket angelägen men den får inte bara se till exploatörernas rättigheter. Även fördelarna för konsumenten måste tillvaratas och de ligger i priset och kvaliteten på de utbjudna tjänsterna. En väl reglerad och liberaliserad marknad, så som vi vill ha den, måste komma konsumenten till godo så att informationsinsamlingen, t.o.m. mot betalning, stannar inom vars och ens område, för rätten till information får inte bli en elitär rättighet.
En andra punkt är att vi måste akta oss för att vi genom bekämpning av piratkopiering på det europeiska området bara får problemet att flytta. Problemet med piratkopiering är världsomspännande, så man måste ta initiativ även på världsnivå.
Till sist, här finns inte bara en uppgift för WIPO, utan det föreligger även en utmaning för vidare förhandlingar i Världshandelsorganisationen.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, parlamentsledamöter, för det första skulle jag vilja tacka för föredraganden Anastassopoulos inlägg.
Som ni mycket väl vet presenterades grönboken av kommissionen i mars 1996. Resultaten från samrådet bekräftade behovet av ett gemensamt rättsinstrument, och kommissionen noterar med tillfredsställelse att parlamentet delar denna synpunkt.
Under de gångna månaderna har grönboken debatterats för betänkande i fyra parlamentsutskott, varvid arbetskvaliteten återspeglats mycket tydligt i det omfattande betänkande som presenterats av Anastassopoulos.
Vad gäller den inriktning man måste ge grönboken, delar kommissionen den åsikt som uttryckts i förslaget till betänkande att det lämpligaste rättsinstrumentet skulle vara ett direktiv. Kommissionen har redan antagit en tydlig kompromiss rörande principen för ett lagstiftningsförslag i arbetsprogrammet för 1997, vilket presenterades av ordförande Santer under plenarsammanträdet i oktober 1996.
Efter parlamentets antagande av betänkandet och med hänsyn till de positiva resultaten från rådfrågningen står kommissionen beredd att presentera ett förslag som kan tillfredsställa de legitima förväntningar grönboken lett till.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min tacksamhet för det tydliga stödet och understryka kommissionens åtagande i detta sammanhang.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tillämpningen av subsidaritetprincipen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0155/97) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens rapporter till Europeiska rådet:
om tillämpningen av subsidiaritsprincipen under 1994 (KOM(94)0533 - C4-0215/95), -om rapporten " Bättre lagstiftning" - från kommissionen till Europeiska rådet (CSE(95)0580 - C4-0561/95) om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna samt om förenkling och kodifiering - 1995-om rapporten " Bättre lagstiftning" - från kommissionen till Europeiska rådet (CSE(96)0007 - C4-0015/97) om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna samt om förenkling och kodifiering - 1996-om kommissionens delrapport till Europeiska rådet (CSE(96)0002 - C4-0355/96) om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.
Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar, de dokument som detta betänkande avser omgärdas, åtminstone formellt, av ramen i det uppdrag som Europeiska kommissionen fick från de europeiska råden i Birmingham och Edinburgh 1992 att varje år upprätta ett betänkande till parlamentet och rådet om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen.
Av detta skäl bör man i första hand titta tillbaka på skillnaden mellan betänkandet från 1994 och efterföljande betänkanden. I betänkandet från 1994 framträder inriktningen på dess klassiska metodologi, som gör det möjligt att uppskatta införandet av gemenskapsåtgärderna, framför de för vilka kommissionen, tvärt emot, saknar legitimitet att införa, eftersom kriterierna i artikel 3B inte uppfylls.
I 1994 års betänkande understryks dessutom med kraft de problem som påträffats i den praktiska tillämpningen av subsidiaritetsprincipen: kommissionen visar särskilt hur medlemsstaternas agerande gentemot subsidiaritetsanalysen många gånger svarar mot frågeställningar som föga eller inte alls har med artikel 3B att göra. Det kan också vara på sin plats att tala om den framgångsrika analysen av svårigheterna, på grund av avsaknaden av en klar linje, som utmärker gemenskapens exklusive befogenheter från de gemensamma.
Vad gäller övriga betänkanden, de från 1995 och 1996, visar hänvisningarna till subsidiariteten, proportionaliteten, förenklingen och kodifieringen under den generella rubriken på bättre lagstiftning, på den annorlunda omfattning och perspektiv som kommissionen önskar.
Föredraganden måste öppet erkänna att han, trots ett minutiöst arbete, varit oförmögen att dra en klar slutsats om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen under denna period. Tvärt om ger den kontinuerliga hänvisningen till olika initiativ, Molitor och SLIM för att bara nämna två, sammanblandningen av rättsliga och tekniska principer och överflödet av retoriska förklaringar, paradoxalt nog känslan av att vi står inför en institution som tappat greppet om verkligheten, som agerar defensivt och som utnyttjar dessa betänkanden om subsidiariteten, förutom till att rättfärdiga den verksamhet som står under dess ansvar, som en möjlighet till ett generellt rättfärdigande.
Det betänkande som lämnats in till plenum, som fått enhälligt stöd från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och vari man dessutom i stor utsträckning inriktat sig på debatten under regeringskonferensen och, framför allt, det protokoll som för närvarande stöds av det holländska ordförandeskapet, är uppbyggt kring följande beaktanden: för det första, subsidiaritetsprincipen, som till syvende och sist har som mål att vissa beslut skall tas så nära medborgarna som möjligt, har utan tvekan en tydlig politisk dimension. Trots detta leder principens införande i fördragen till att de får en rättslig, konstitutionell natur, reglerar definitionen och genomförandet av gemenskapsåtgärderna som en funktion av de behörigheter som givits av medlemsstaterna och påverkar således över huvudtaget inte fördelningen av behörigheterna bland medlemsstaterna.
Gemenskapen grundas i detta sammanhang på en uttrycklig fördelning av befogenheter. Det åligger emellertid Europeiska unionens institutioner att vidta alla nödvändiga åtgärder för att fullfölja uppdraget, genomföra målen och fullfölja de skyldigheter som uppdras i fördragen. Detta är doktrinen för församlingen, från betänkandena från Giscard d'Estaing och Martin som resolutionen är underställd.
Subsidiaritetsprincipen har å andra sidan två fronter: kommissionen bör, när man tar fram ett initiativ som passerar gemenskapens exklusiva befogenheter, visa på legitimiteten i dess åtgärder, genom att framför allt påvisa gemenskapsdimensionen i frågan, behovet av att behandla dem samt det mervärde i effektivitet som gemenskapsåtgärden har i förhållande till medlemsstaternas enskilda agerande. Detta är utan tvekan den självklara följden av subsidiaritetsprincipen, men man måste också insistera på att tillämpningen av subsidiaritetsprincipen inte får utgöra hinder för den legitima verksamheten inom gemenskapen inom de gemensamma befogenheter som gemenskapen tilldelas genom fördragen eller ännu mindre ifrågasätta verksamhetsområden där gemenskapen har exklusiva befogenheter. Detta kan också sägas på följande sätt: tillämpningen av subsidiaritetsprincipen enligt fördragen får i inget fall tolkas som en urholkning av gemenskapsrätten eller den gemensamma egendomen.
Den resolution vi föreslår ger i detta sammanhang uttryck för att subsidiariteten under den undersökta perioden 1994 till 1996, ofta har tillämpats för att förhindra initiativ inom ramarna för nya politiska områden, mer konkret då inom kultursektorn, de audiovisuella medierna, energi och forskning, för att inte nämna fler än några stycken.
Den tredje riktlinjen i betänkandet är att " agera mindre för att agera bättre" , ett motto för kommissionen som vi stöder och applåderar. Trots detta blir man inför denna kungörelse bekymrad över den uppsjö dokument som presenterats under 1996, för att bara nämna några: 13 grönböcker, 2 vitböcker, förutom ett oändligt antal betänkanden, meddelanden och åtgärdsprogram. Man blir orolig för att denna investering i tid och resurser från kommissionens sida görs till men för den lagstiftande verksamheten, där kommissionen har monopol på initiativet.
Det förefaller också som om kommissionens tendens att, när man misslyckas med mer ambitiösa initiativ och/eller som en följd av rådets politik, presentera ramdirektiv och ordningsregler. Nåväl, det åligger denna församling att påtala risken att man därigenom, i vissa fall, skapar en i grunden otydlig, mindre säker, så kallade mjuka lagar, och mindre inriktad rätt, som omvandlas till en fiktiv harmonisering och en vansklig överföring till nationella beslut.
Avslutningsvis måste man känna till följderna av detta förhållande som, låt oss säga det rakt ut, leder till ett motsatt utnyttjande av fördraget jämfört med subsidiaritetsprincipen, på grund av bristande framgångar under perioden 1994 till 1996 inom väsentliga områden på den inre marknaden.
Låt oss avslutningsvis tala om sammanblandningen av de rättsprinciperna med kriterierna för god lagstiftningsteknik. Vi motsätter oss att kommissionen, som redan påtalats, har ansett det lämpligt att bredda sina senaste betänkanden om subsidiariteten, som man benämnt " Bättre lagstiftning" , till att omfatta åtgärder avseende förenkling och kodifiering av gemenskapsrätten. Den resolution vi föreslår avslöjar att den oreda som uppstår ur detta beslut och som markerar den väsentliga skillnaden mellan förenkling och kodifiering samt den öppenhet som är en självklar följd därav, är kriterier för god lagstiftningsteknik i förhållande till den juridiska naturen i subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.
Herr ordförande och herr kommissionär, jag avslutar med att säga att denna församlings kontroll av subsidiariteten i det dubbla syfte att inte göra och att göra när så krävs och Europaparlamentets analyser av subsidiariteten i de olika gemenskapslagar som berörs, bör upprätthållas och till och med intensifieras. Om man formulerar om inledningen i 1995 års betänkande, blir det för mig i egenskap av föredragande tveksamt om huruvida nämnda betänkande, " Bättre lagstiftning" , verkligen visar, och jag citerar här, att " kommissionen fullföljer den uppgift den har att genomföra" . Det råder för mig inget tvivel om, herr ordförande och herr kommissionär, att det handlar om delat ansvar och jag citerar ånyo: " med övriga institutioner inom unionen och medlemsstaterna" .
Herr kommissionär och herr ordförande, denna församling är medveten om sitt ansvar och den kommer att ta ansvaret till förmån för de medborgare den representerar.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande, herr kommissionär, subsidiariteten och proportionaliteten är bestämmelser av konstitutionell karaktär, som reglerar verksamheten inom de befogenheter som delas mellan gemenskapen och medlemsstaterna. Dessa bestämmelser kan aldrig utgöra ett hinder mot utvecklingen av den inre marknaden och inte heller någonsin ifrågasätta de gemensamma tillgångarna.
Man måste skilja mellan å ena sidan rättsprinciper avseende subsidiaritet och proportionalitet och å andra sidan förenkling och kodifiering. Det första har att göra med den administrativa effektiviteten och den andra tekniken för öppenhet. Dessa bägge områden kompletterar varandra, men får aldrig sammanblandas. Det är därför det inte är riktigt att utöka dessa principer till att omfatta förenklingen. Först bör man bedöma behovet av att agera och därefter verkligen agera. Kommissionens motto " agera mindre för att agera bättre" förutsätter ett behov av ett agerande och därefter kunskap om hur man skall agera. Är gemenskapens administrativa effektivitet kompatibel med författande och presentation av bestämmelser och dokument av förberedande karaktär inom det allmänna eller institutionella området? Föredraganden har satt fingret på kärnpunkten och mycket motiverat behandlat detta allvarliga problem.
Dessa handlingar leder till en dubbel fara: för det första kan de dränka medborgaren i papper, dokument och handlingar och öka den osäkerhet som för närvarande finns och i andra hand kan de faktiskt leda till en attack mot rättssäkerheten.
Hur kan dessa handlingar omfattas av unionens system med bestämmelser? Vid varje regeringskonferens görs en analys av institutionernas funktion och av balansen mellan de olika befogenheterna hos kommissionen, rådet och parlamentet. Det är därför nödvändigt att skydda denna församling från tre frestelser: att använda subsidiariteten för att åternationalisera befogenheter som ligger exklusivt på gemenskapen, att tillämpa ordningsregler och avtal för att neutralisera proportionaliteten och att utnyttja gemenskapens kodifiering för att införa väsentliga ändringar i texterna och, om så är möjligt, att ändra de rättsliga grunderna.
Parlamentet bör spela en kontrollerande roll vad gäller dessa möjliga frestelser. Föredragandens arbete har varit utomordentligt, med tanke på att hon tagit sig an ett särskilt svårt och komplicerat betänkande. Min kamrats arbete bör inte enbart bedömas utifrån den skicklighet hon visat under de parlamentariska förhandlingarna, utan också för att hon författat ett betänkande som kan vara en modell för enkelhet och tydlighet.

Thors
Fru ordförande! Om vi ser till statistiken i rapporterna ser det bra ut, men som föredraganden konstaterade är det inte hela sanningen. Lagstiftningsinitiativen har minskat, men kommissionen har i stället inlett styrning genom andra initiativ. Det är inte sagt att detta förfarande ökar subsidiariteten. Dessutom förskjuter det nya förfarandet maktbalansen mellan institutionerna.
När man ser till subsidiariteten, tycker jag att man också skall se till de enskilda reglerna i alla lagförslag; det tycker jag är fördragets anda. Är denna enskilda regel verkligen nyttig eller nödvändig på EU-nivå? Den granskningen sker inte i vårt nuvarande arbete, varken i lagförslagen eller i kammaren. Här vinner ofta särintressen, vilket vår grupp är bekymrad över.
För det andra delar jag föredragandens oro över de rapporter som vi diskuterar i dag. Jag tror inte att historien kommer att säga att de särskilt mycket har bidragit till att främja subsidiariteten. Min uppfattning är att vi måste göra debatten om subsidiaritetsprincipen mer levande. Det kan vi göra genom att man i kommissionens lagstiftningsprogram tar in bestämmelser och avsnitt om subsidiariteten. Vi behöver också bättre utredningar i de enskilda lagförslagen om subsidiariteten. Trots direktiv från kommissionens ledning, lämnar utredningar i enskilda lagförslag mycket övrigt att önska.
Den verkliga " djävulen" ligger dock i de regler som finns på lägre nivå än parlamentets och rådets beslut, nämligen i de enskilda tillämpningsförordningarna, där det finns mycket att göra. Jag rekommenderar att kommissionen antar en tidslimit som skulle innebära att om en regel inte är förnyad inom fem år, löper den ut och existerar inte. Det skulle minska byråkratin och öka medborgarnas förtroende för unionen.

Lindholm
Fru ordförande! Alla vi som sitter här vill arbeta för ökande demokrati, inte minst på lokal nivå och så nära medborgarna som möjligt. Det är därför vi sitter här. Subsidiaritetsprincipen borde vara det fungerande instrumentet i detta arbete, såsom det också var tänkt. Men tyvärr fungerar den inte i dag.
Som föredraganden konstaterar är det klart att subsidiaritet är en norm av grundlagskaraktär inom EU. Oklarare är hur den har tillämpats, hur den borde tillämpas och hur den kommer att tillämpas i framtiden. Kommissionens sätt att börja koppla in en annan juridisk princip, proportionalitetsprincipen, samt frågor som gäller lagstiftningens tekniska nivå m.m. i sina redogörelser för subsidiaritetsprincipens tillämpning gör inte det hela ett dugg klarare.
Något som borde klargöras är grunderna och kriterierna för när en fråga skall regleras på gemenskapsnivå samt när den kan och skall skötas på nationell nivå i enlighet med närhetsprincipen och så nära de berörda som möjligt. Om subsidiaritetsprincipen endast tillämpas på de så kallade " mjuka områdena" , t.ex. miljöfrågor och konsumentskydd, kan man börja misstänka att det inte handlar om att respektera subsidiariteten, utan kanske snarare om att missbruka den. Om man vill tillåta bättre och strängare regler inom exempelvis miljöområdet, kan man ju fastställa att strängare nationella skydd är tillåtna. Man kan också använda sig av artikel 100a, där andra värden än rent ekonomiska respekteras vid sidan om den inre marknaden.
Medborgarnas attityd och tilltro till EU och till demokratin över huvud taget hänger intimt samman med en fungerande lokal och nationell demokrati samt en fungerande subsidiaritetsprincip. Vi hoppas därför att regeringskonferensen tar tag i frågan och äntligen ger subsidiaritetsprincipen en ordentlig stadga och ett konkret innehåll.

Novo Belenguer
Fru ordförande, jag vill i första hand framföra vårt stöd till fru Palacios arbete och detta därför att vi ur hennes arbete kan dra slutsatsen att en korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen förutsätter att beslutsprocessen för de initiativ som styr utvecklingen och konsolideringen av Europeiska unionen förs närmare den europeiske medborgaren.
Fru ordförande, vi reagerar i detta sammanhang starkt på frånvaron av hänvisningar till den viktiga roll som de regionala krafterna bör spela och, framför allt, de som har lagstiftningsbefogenheter. I encyklikan Quadragesimo Anno tar man på ett orättvist sätt bort det som de mindre samhällena kan sköta själva. Genom denna åtgärd fru ordförande, varmed vi tar bort våra medborgares känsla för den så många gånger kritiserade centraliseringen av gemenskapsinstitutionerna och vi lyckas upprätta lämpliga kanaler för att ge medborgarna lämplig och nödvändig information, för att på så sätt visa att deras problem direkt påverkar unionens olika institutioner. På detta sätt får vi den nödvändiga och rättvisa balansen i tillämpningen av subsidiaritetsprincipen.
Vårt ansvar som ledamöter i Europaparlamentet gör det nödvändigt att kräva att kommissionen, när denna anser det lämpligt att praktiskt genomföra subsidiaritetsprincipen, bedömer dess effektivitet i gemenskapstermer och dess positiva återverkan inom för medborgaren viktiga sektorer, som t ex arbetsmarknaden.
Områden där de regionala krafterna bör inta dominerande ställningar på grund av sin närhet till administrationen. Det skulle också vara en bra lösning, ett bra sätt att nå dessa mål, att stärka lagstiftningsbefogenheterna i vårt parlament, eftersom det då, i egenskap av institution som direkt representerar medborgarna, skulle få större delaktighet i tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, vilket i sin tur skulle leda till både ökade förbindelser med medborgarna och ökad intern demokrati i gemenskapsinstitutionerna.

Van der Waal
Fru ordförande! "Europa måste verka mindre för att verka bättre ". Det var Europeiska kommissionens motto i början av förra året med målet att minska antalet lagförslag och att förbättra deras kvalitet. Enligt de dokument från kommissionen som nu behandlas har kommissionen uträttat ett gott arbete. Det uppskattas. Antalet lagstiftningsförslag har minskat tydligt jämfört med föregående år. Uppenbarligen erbjuder subsidiaritetsprincipen fler möjligheter till detta än vad man antog. Det bekräftas genom det faktum att kommissionen under perioden 1994-1995 drog in 48 lagförslag.
I Palacios betänkande påminns om att subsidiaritetsprincipen är en bindande juridisk föreskrift och på sätt och viss påpekas som en varning att det inte får vålla något avbräck för de befogenheter som har tillerkänts enligt Maastrichtfördraget. På denna punkt bör man enligt min åsikt inte hysa någon oro. Praktiken har lärt oss att det snarare är frågan om det omvända, varigenom subsidiaritetsprincipen fortfarande kommer till sin rätt.
Förklaringen till detta ligger i det faktum att principen inte är ett rent juridiskt begrepp utan omfattar även politiska och ekonomiska aspekter. Vid tillämpningen av principen verkar dessa aspekter vara svåra att skilja från varandra. Därigenom begränsas användningen av principen genom den syn man har på strävan efter europeiskt enande. Förespråkarna för ett enat Europa placerar tillämpningen av principen i perspektivet av denna politiska målsättning. Därmed förbiser man att unionen är ett samarbetsförbund av självständiga stater. Det innebär att medlemsstatsnivån är primär och att den övernationella nivån är underordnad den.
Vidare bör man betänka att subsidiaritetsprincipen i det utförande som den fick vid det europeiska toppmötet i Edinburgh eftertryckligt syftar till att motverka centralisering och att låta beslutsfattandet ske så nära medborgarna som möjligt. Därför kan jag inte skriva under de paragrafer i Palacios betänkande som hävdar att subsidiaritetsprincipen åberopas med orätt för att gå emot europeiska åtgärder på områdena för kultur, audiovisuella tjänster, folkhälsa, arbetstillfällen och liknande. Dessa områden hör i huvudsak till medlemsstaternas ansvarsområden.
Vid sidan av minskningen av lagstiftning lägger kommissionen i sin rapportering även betoningen på förenkling och förbättring av regelgivningen. Även det förtjänar instämmande. Inom ramen för proportionaliteten bör mängden av föreskrifter och graden av detaljering vara så begränsad som möjligt. Denna ansträngning får inte blandas ihop med den juridiska ramen av subsidiaritetsprincipen. Palacios betänkande pekar med rätta på detta. Men för att den europeiska regelgivningen skall fungera bra är dessa förenklande åtgärder inte mindre viktiga.
Den växande klyftan mellan den europeiska ledningen och medborgarna i medlemsstaterna ger all anledning att begränsa unionens uppgifter och att motverka centralisering och byråkrati. Vid en ytterligare utvidgning av unionen och tilltagande skillnader mellan medlemsstaterna blir detta allt angelägnare. Förslaget från det irländska ordförandeskapet att tillfoga subsidiaritetsprincipens funktion i ett protokoll till fördraget är positivt. Men man kommer inte undan ett vidare steg för att minska unionens nuvarande uppgifter och ge medlemsstaterna mer frihet i samband med utvidgningen, enligt min åsikt.

Vanhecke
Fru ordförande! Det kan vara nyttigt att först påminna om att artikel 3B beträffande subsidiaritetsprincipen inte kom fallande från himlen och därefter upptogs i Maastrichtfördraget, utan tvärtom kom den till för att tillmötesgå en berättigad oro bland många medborgare inom Europeiska unionen. De medborgarna ställer sig frågor med anledning av vad de erfar som en allt större europeisk beskäftighet. För att formulera det tydligt: Ingen vettig människa motsätter sig till och med långtgående former av samarbete och samråd på europeisk nivå, men allt fler vettiga människor ställer sig frågor inför vissa utväxter av överdriven likriktning, av överdriven inblandning av den europeiska nivån i de regionala eller nationella nivåerna. Jag tror att påtvingandet av den så kallade europeiska rösträtten vid kommunalval är ett typiskt - men tyvärr inte enastående - exempel på det.
Med Maastrichtfördraget utsträcktes befogenheterna på unionsnivå ordentligt, bland annat med de så kallade "nya politiska åtgärderna ". Men motbilden till den nya utvidgningen av befogenheter, det uttryckliga upptagandet av subsidiaritetsprincipen via artikel 3B i fördraget, riskerar nu att bli en död bokstav.
I en rätt förstådd tillämpning av subsidiariteten måste normalt de så kallade "lägre nivåerna " överväga vilka befogenheter de vill avstå till de högre nivåerna. Men enligt vad det framgår av det nu föreliggande förslaget går man i Europa till väga precis tvärtom: I bästa fall ber man den europeiska nivån att överväga vilka befogenheter den själv kanske inte önskar, och i samband med konflikt mellan befogenheterna skall ett annat europeiskt organ - EG-domstolen - avgöra tvisten. Personligen tycker jag att det verkar som en politiskt pervers omvändning av begreppet subsidiaritet.
Till sist måste jag också hävda att denna debatt egentligen skulle vara överflödig, om var och en respekterade det faktum att Europeiska unionen absolut inte är en sorts federal stat i vardande utan däremot ett "statsförbund ", vilket framgår av domslutet av domstolen i Karlsruhe, det berömda domslutet av den tyska författningsdomstolen.
Det är sakens kärna. Så länge ett flertal i detta parlament - jag säger visserligen detta parlament för jag har intrycket att det vid kommissionen ändå har visat sig en förbättring - uppenbarligen vägrar att lägga ned motståndet vid denna realitet med "statsförbundet " är debatter som denna enligt min enkla åsikt egentligen föga meningsfulla.

Cardona
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att hänvisa till att det för oss är principerna om subsidiariteten som formar och kännetecknar gemenskapsinstitutionernas normativa beslutsprocess. Det handlar alltså om de konstitutionella principerna, bindande för respektive mottagare och av största vikt för gemenskapsinstitutionernas uppbyggande och integration. Ur vår synvinkel borde denna institution - som vi anser vara konstitutionell - just nu framförallt utgöra en balanserad befogenhetsram både för gemenskapen och för medlemsstaterna i sig, vars befogenheter för närvarande bör hålla sig till regeringskonferensens sfär. Vi tror att den princip som förhelgats artikel 3b i fördraget inte bör genomlida någon förändring, utvecklas ytterligare eller fördjupas inom ramen för det arbete som utförs inom IGC.
För oss handlar det emellertid om att kontrollera på vilka villkor och på vilket sätt denna princip används av gemenskapens institutioner. I sin senaste rapport har kommissionen i samband med detta antagit en grundläggande regel, enligt vilken man skall ingripa till mindre grad för att kunna ingripa bättre. Vi ansluter oss helt och fullt till denna grundläggande regel. Med anledning av detta är det viktigt för oss att precisera vad den grundläggande betydelsen av subsidiaritetsprincipen är, enligt vårt sätt att se den. För oss innebär den att det är kriterier såsom behov och effektivitet som bör avgöra de fall och de villkor när kommissionen, där det råder en delad befogenhet, skall vidta åtgärder som visar sig lämpliga för att uppnå gemenskapens mål.
Definitionen av vad som skall utgöra gemenskapens mål bör enligt vår åsikt avteckna sig mot proportionalitetsprincipen, som för övrigt tillägnas den sista delen av denna konstituerande föreskrift. Vi skulle följaktligen kunna säga att subsidiariteten och proportionaliteten är begrepp som är förknippade med varandra och som kompletterar varandra. Alla åtgärder bör följaktligen ske i förhållande till gemenskapens mål, enligt vilka gemenskapsinstitutionerna skall agera.
Det finns områden, till exempel miljön och bedrägeribekämpningen, som bör förhålla sig underordnade subsidiaritetsregeln. Man kan till exempel på området för bekämpning av skattebedrägerier nämna avtalen om den ömsesidiga administrativa hjälpen, avtalen om priser för överföringar, direktiven om sammanslagning och delning av företag, direktiven om beskattning av vinstutdelningar, de gemensamma reglerna, samt slutligen om systemen för samtidiga kontroller, vilka härrör till definitionen över vad man bör förstå som gemensamma åtgärder, som är underordnade principerna om proportionaliteten och som formulerats i enlighet med de kriterier som jag nyss nämnde vad gäller behov och effektivitet.
En annan viktig punkt i behandlingen av denna fråga är debatten om de nationella parlamentens roll i den beslutsprocess som skall omfattas av subsidiaritetsprincipen. Enligt vårt sätt att se bör de nationella parlamenten ta på sig en viktig roll i den fas som föregår ett beslut och även i den efterföljande fasen, genom att utföra den politiska kontrollen av hur de åtgärder som vidtagits enligt reglerna om subsidiariteten har verkställts.
Slutligen, när det gäller den förestående ändringen av de nuvarande lagstiftningsförfarandena till något som kommissionen anser vara permanent, anser vi att denna process bör begränsa sig till antagandet av förfarandena med samråd och debatt före beslut. Detta bör inte ses som ett normaliserande beslut, vilket enligt vår åsikt bör fortsätta att regleras enligt fasta normer och därför bli bindande för sina respektive mottagare.

Corbett
Fru ordförande, subsidiaritetsprincipen har blivit som äppelpaj. Alla gillar den, men alla avser olika saker, när de pratar om den. Ett koncept som utvecklades i EU-sammanhang av parlamentet när det förberedde Spinelli-förslaget till Fördraget om Europeiska unionen används nu faktiskt av EU-motståndare, som påstår att Europeiska unionen håller på att bli alltför centraliserad, att det finns en risk för en centraliserad superstat.
När man tänker på det spenderar unionen bara 3 % av de offentliga utgifterna. Dess förvaltning har samma storlek som en medelstor stad i Europa. Det finns ingen verklig risk för övercentralisering på lång sikt. För att unionen skall kunna anta lagstiftning av någon betydelse, måste bland annat rådet ge sitt godkännande. Och vem sitter i rådet? Nationella ministrar som är en del av nationella regeringar, ansvariga inför nationella parlament. Inte människor som är benägna att lämna över befogenheter till Europeiska unionen där det inte är nödvändigt.
Nästa gång som en minister återvänder hem och skäller på att Bryssel lägger sig i, påminn honom eller henne att det är nationella ministrar som sitter i rådet som från början har godkänt lagstiftningen i fråga. Till och med om de skulle överskrida sina befogenheter, kan man gå till domstolen för att kontrollera om subsidiaritetsprincipen har överskridits eller ej. Den möjligheten finns inte för någon regering i Europeiska unionen.
Vi bör vända ryggen åt den rädsla som målas upp av personer som herr Vanhecke nyss, som John Major, som Michael Howard, som herr Le Pen, som William Hague, som vill få oss att tro att det finns ett hot mot alla våra länder i övercentraliseringen i Europa.
Detta är inte sant. Det finns ingen verklig fara med det. Vi borde ha modet att säga att ibland krävs lagstiftning på gemenskapsnivå för att se till att reglerna är rättvisa på den inre marknaden, att se till att det blir färre regler genom att ha en uppsättning regler för företag i stället för femton olika nationella regelverk som de måste anpassa sig till. Ja till subsidiaritet. Nej till att använda den som ett instrument för att attackera Europeiska unionen.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande, först vill jag tacka Palacio så mycket för hennes betänkande och naturligtvis även kommissionen, företrädd genom kommissionsledamot Oreja, för de framsteg som har rönts. Jag tycker ändå att det är motiverat att i debatten om detta begrepp subsidiaritet betona att just detta begrepp härstammar från den kristna sociala läran och därför borde användas under denna aspekt och inte som så ofta klassas ner som en hjälp till självhjälp.
Subsidiaritet innebär ingenting annat än att beslut skall fattas på lägsta möjliga nivå. Detta visar emellertid även helt klart att subsidiaritet måste byggas nerifrån och upp och inte tvärtom. Subsidiaritet måste fungera likadant mellan kommuner och regioner, som den måste göra mellan Europeiska unionens organ och medlemsländerna.
Palacios betänkande påpekar redan från början att subsidiaritetsprincipen har en politisk dimension: Därför skall frågor rörande subsidiaritetsprincipen också lösas politiskt och - om möjligt - inte vid domstolen, just därför att målet bör vara att fatta gemenskapens beslut på gräsrotsnivå. Gräsrotsnivå innebär dock också att så långt som möjligt träffa beslut i denna beslutspyramid nära befolkningen. Ur detta drar jag den logiska slutsatsen att man under församlingsnivån även bör se familjenivån, eftersom denna ju när allt kommer omkring är grunden för vårt samhälle och också måste stärkas i motsvarande grad inom ramen för subsidiaritetsprincipen.
Ändå är det väsentligt att betona att subsidiaritetsprincipen inte under några omständigheter får missbrukas till att försvaga gemenskapsrätten. Ett systematiskt omnämnande inom ramen för den nya politiken stämmer emellertid något till eftertanke. Inalles visar oss dock detta mycket upplysande betänkande att det ännu återstår mycket arbete framför allt vad beträffar själva definitionen av subsidiaritet.

Dybkjær
Ett tack till föredraganden till försöket att skapa lite mer klarhet om begreppet närhet, som det ju på allvar fokuserades på i Edinburgh 1992 efter bl.a. de folkomröstningar som hölls efter Maastricht och där det gick upp för regeringarna i Europa att EU inte var ett folkligt projekt. För mig är det bl.a. det som närhetsbegreppet skall användas till, nämligen att säkra att medborgarna i så hög grad som möjligt får inflytande över besluten och i så hög grad som möjligt får möjlighet att själv bestämma, och i vart fall får möjlighet att förstå vad som sker. Men närhetsbegreppet är fortfarande oklart definierat och därmed oförståeligt i praktiken.
Jag skall därför uppmana till att diskussionerna fortsätter både här i parlamentet, i kommissionen och på andra ställen och att vi utöver en uppmaning till regeringskonferensen om att på allvar ta reda på detta begrepps definition också skall uppmana GD IV till att utarbeta en mer principiell rapport om vad begreppet i verkligheten har konkretiserats till i den gångna perioden, och hur begreppet kan definieras med avseende på en framtida insats.

White
Fru ordförande, jag gratulerar föredraganden till ett utmärkt och koncist betänkande.
Men artikel 3b i fördraget definierar faktiskt inte subsidiaritet. Jag är glad för det, eftersom, som herr Corbett så riktigt anmärkte, i det förflutna har begreppet subsidiaritet använts som en ursäkt för att repatriera, och jag är helt emot den tanken. Låt mig ge ett specifikt exempel: under den senaste mandatperioden i parlamentet ansåg kommissionen, i sin vishet, att det var nödvändigt att skydda djur i djurparker genom att komma med ett förslag till direktiv om situationen för djur i djurparker. Som ett resultat av det ökända Edinburgh-toppmötet, där många fina förslag avfärdades av herr Major, togs just det förslaget tillbaka och har nu kommit tillbaka till parlamentet som ett vanligt direktiv. I min uppfattning är detta en reträtt: det kommer inte att tjäna djurparksdjurens intressen och det utgör bara en dålig ursäkt för vad vi borde göra som parlamentsledamöter.
När därför punkt F i detta betänkande hänvisar till subsidiariteten som ett " dynamiskt begrepp" , anser jag att vi borde lägga till ordet " pragmatiskt" eftersom bokstaven G kallar det en " lämplig rättslig teknik" . Jag ser inte alls att det skulle innebära några svårigheter. Allt vi behöver göra är att fråga: vad är syftet med den aktuella lagstiftningen? Och sedan behöver vi bara fråga oss: på vilken nivå kommer den lagstiftningen att vara mest effektiv? Detta är ett pragmatiskt test och ibland kommer det att vara mer effektivt på gemenskapsnivå och ibland på nationell eller regional nivå. Det är helt enkelt bara frågan om att tillämpa en pragmatisk princip och vi bör inte luras oss till att tro att subsidiaritet alltid är detsamma som att göra saker på nationell nivå.

Oreja Aguirre
Fru ordförande, parlamentsledamöter, jag vill tacka Palacio för hennes engagemang, med den kunskap som kännetecknar henne, för arbetet för kommissionen om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, och jag vill visa henne hur mycket jag värdesätter hennes skarpa och exakta anmärkningar i betänkandet och hennes inlägg denna eftermiddag.
Jag kan med tillfredsställelse konstatera att föredragandens hållning på många punkter ligger nära kommissionens. Så anser t ex kommissionen på samma sätt som föredraganden att subsidiaritetsprincipen inte påverkar fallen med exklusiva befogenheter, eftersom man där inte kan ifrågasätta den gemensamma delen, men också att skillnaderna vad gäller att subsidiariteten företrädesvis skall lösas inom ramarna för institutionernas normala verksamhet, i enlighet med 1993 års interinstitutionella avtal, naturligtvis utan att utesluta en eventuell intervention inför domstolen.
Jag vill också säga, på samma sätt som Europaparlamentet, att kommissionen, vilket ni mycket väl känner till, inte begärt någon revision av artikel 3B inom ramarna för regeringskonferensen. Vi anser att artikel 3B är tillfredsställande och att det viktiga är att alla institutioner verkligen tillämpar den.
Jag skulle vilja ta tillvara på detta tillfälle, om ni tillåter mig detta, till att precisera kommissionens hållning i några av de punkter som här nämnts. Vad gäller våra betänkanden " Bättre lagstiftning" , skulle jag framför allt vilja lugna er. Kommissionen gör definitivt ingen sammanblandning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna med de tekniska instrument som gör att gemenskapslagstiftningen blir enklare, tydligare och öppnare och rent konkret, förenklingen och kodifieringen. Kommissionen skiljer mycket tydligt på dessa olika koncept och blandar absolut inte ihop det ena med det andra.
Kommissionens inriktning är en rent praktisk inriktning. Gemenskapslagstiftningen är en lagstiftning och det är lämpligt att se allt det som ingår i vad vi kallar " bättre lagstiftning" som en helhetsbild. Kommissionen har åtagit sig ett uppdrag och denna församling känner till hur den uppfyllt tillämpningen av subsidiaritetsprincipen. Men det är självklart alltid möjligt att förbättra och framför allt då inom de områden som berörs i Palacios betänkande. Kommissionen har t ex för avsikt att intensifiera arbetet med utvärderingen av följderna av föreslagna åtgärder. Man har redan föreslagit mekanismer för detta och har för avsikt att börja tillämpa och så långt möjligt modernisera dessa mekanismer.
Det finns en punkt som jag också skulle vilja nämna och det är den om rådfrågningen före grön- och vitböckerna. Det är uppenbart att denna rådfrågning, för att även i framtiden passa in, måste genomföras på ett mer konkret sätt, mer specifikt. Följaktligen vill jag säga till Palacio att vi är medvetna om detta och att vi noterar de kommentarer hon gjort i sitt betänkande.
Vi tycker emellertid, och detta är en praxis som följts under senare år, framför allt under de två eller tre senaste åren, är att man nu, jämfört med den tidigare praxisen att lagstifta omedelbart, tack vare grön- och vitböckerna rådfrågar samhället. Vad grönboken definitivt gör är att ställa en fråga, och i vissa fall har vi varit tvungna att ställa den två gånger. Vi har gjort en första rådfrågning, inte blivit tillfredsställda av det svar vi fått, och därefter gjort en ny grönbok. Vi har t ex redan lagt ner mycket tid på frågan om mångfald och koncentration av medierna. Varför? Därför att vi ännu inte har en tydlig bild av önskemålen i denna sektor, vad det är samhället vill. Detta innebär alltså att följden därav blir ett annat arbetssätt än det som tillämpades tidigare. Tidigare lagstiftade man direkt. Nu försöker vi få mer exakt kännedom om de olika inställningarna. Jag vill emellertid hur som helst påpeka att vi tar till oss och kommer att dra nytta av de anmärkningar som formulerats av Palacio.
Det finns också en annan sak där jag skulle vilja tacka Palacio för den uppmärksamhet hon visat frågan om ramdirektiven, men jag vill också lugna henne därvidlag. Ramdirektiven är, vilket är väl känt, ett subsidiaritetsinstrument, framtvingat av Europeiska rådet i Edinburgh och tillämpat av kommissionen vid flera specifika tillfällen. Ramdirektiven utgör inte ett attentat mot den gemensamma rätten om de tillämpas vid väl motiverade tillfällen. Jag vill säga till Palacio att kommissionen är mycket noga med just detta.
Avslutningsvis skulle jag vilja tacka för alla de erkännanden föredraganden gör av kommissionens framsteg vad gäller informationskonsolideringen.
Slutsatsen är att kommissionen alltjämt är övertygad om att en fortsatt lämplig hantering av subsidiaritetsprincipen möjliggör tillämpning av anpassad lagstiftning, på en anpassad nivå, på det sätt som tillkännagivits av t ex Corbett, som går just i den riktningen, vilket allt leder till att minska avståndet mellan lagstiftaren och medborgaren.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Ändring av parlamentets arbetsordning (odningsregler för lobbyister)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0107/97) av Ford för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om ordningsregler för lobbyister.

Ford
Fru ordförande. Kammaren kan erinra sig att vi först debatterade mitt betänkande om lobbyister i januari 1996. Socialistgruppen och kristdemokraterna misslyckades fullständigt med att komma överens, och resultatet blev att betänkandet återförvisades till utskottet. Den allmänna reaktionen på vårt misslyckande att införa regler var mycket negativ, och resultatet blev att jag tog fram ett nytt, ändrat betänkande till juli 1996, som tog hänsyn till en del av de åsikter och den oro som ledamöterna kände inför det ursprungliga betänkandet. Detta betänkande antogs av parlamentet med, om jag minns rätt, bara en nejröst.
Det rörde sig i huvudsak om ett ramdokument som skulle fyllas i och man kom överens om att utarbeta minst tre ytterligare betänkanden: ett första betänkande om ordningsregler, som är vad vi har framför oss i dag, ett andra betänkande om kontrollen av intressegrupper, som min kollega herr Spiers, arbetar med och som för närvarande ligger hos utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet, samt ett tredje betänkande om parlamentarikernas assistenter, som herr Lehne utarbetar, och som också diskuteras i utskottet för arbetsordningen. Detta är alltså det första av tre betänkanden, som utvecklar det betänkande som antogs i juli 1996.
Jag är frestad att, likt den apokryfiske doktoranden, som, när han ombads att förklara sin avhandling, sade: " Det är ju uppenbart" , men jag skall inte helt hemfalla åt detta. Huvuddelarna godtogs i princip enhälligt av utskottet för arbetsordning. Där sägs att lobbyister måste uppge det intressen eller de intresse som han eller hon företräder vid möten med parlamentets ledamöter, personal eller tjänstemän, inte får hävda något formellt förhållande till parlamentet gentemot tredje part, inte av vinstsyfte får cirkulera dokument som erhållits av parlamentet och strikt skall respektera bestämmelserna i artikel 2.2 i bilaga 1, som säger att ledamöter inte får ta emot några gåvor - d.v.s. lobbyister får hädanefter inte överlämna gåvor till ledamöter. Lobbyisterna måste också förvissa sig om att all hjälp som erbjuds inom ramen för dessa bestämmelser förs upp i det härför avsedda registret. Här finns ett ändringsförslag av herr Donnelly, som jag kommer att acceptera, som stramar upp den bestämmelsen, men det gör dem inte ansvariga för att tillse att deras åtgärder rapporteras på ett korrekt sätt.
Betänkandet säger även att lobbyisterna vid rekrytering av tidigare ledamöter i institutionerna, måste följa bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna. För närvarande är tjänsteföreskrifterna i detta avseende ett tomt blad. Det finns bestämmelser i tjänsteföreskrifterna, som kräver att vissa kategorier av tidigare anställda inhämtar tillstånd av institutionen innan de börjar arbeta på känsliga områden, men för närvarande finns det ingen personal som betecknats som sådana. Detta kan dock komma att ändras i framtiden. Samma sak gäller för ändringsförslag 10, där vi ber lobbyister rätta sig efter alla bestämmelser som parlamentet fastställer om före detta ledamöters rättigheter och skyldigheter, där jag förstår att kvestorerna undersöker frågan. Där står även att om en lobbyist vill anställa en ledamotsassistent, måste han inhämta den berörda ledamotens tillstånd. Det verkar självklart.
Avslutningsvis sägs att brott mot ordningsreglerna kan medföra att passerkortet dras in för de personer som berörs och eventuellt för deras firmor. Det är bara om parlamentet är berett att använda denna sanktionsmöjlighet som vi kommer att få se stramare bestämmelser.
Det finns två andra ändringsförslag som nog kommer att stöta på ett visst motstånd i kammaren i morgon. Ett är ändringsförslag 12, som kräver att lobbyisterna lämnar in en rapport om sin verksamhet för att deras passerkort skall förnyas. Det finns en viss oro för att detta skall leda till att det produceras massor med papper. Jag har förstått att det finns grupper i parlamentet som inte kommer att stödja det. Om vi skulle stödja det, skulle jag förmodligen förorda herr Ephremidis ändringsförslag, som säger att lobbyisterna anger vilket särskilt stöd som de har givit till ledamöter. Hänvisningen till " gåvor" är dock malplacerad eftersom vi redan har sett att gåvor är olagliga enligt våra gällande bestämmelser.
Den sista punkten rör ändringsförslag 1, som anger att endast de registrerade assistenter som uteslutande arbetar som assistenter skall ha tillträde till parlamentet enligt samma villkor som personal vid generalsekretariatet eller de politiska grupperna. Vår arbetsordning säger att ledamotsassistenterna har privilegierat tillträde. Socialisterna skulle omedelbart vilja täppa till det här kryphålet eftersom det leder till en situation där ledamotsassistenterna faktiskt samtidigt kan arbeta för lobbygrupper eller till och med vara lobbyister själva, men jag har förstått att PPEgruppen skulle föredra att den ingår i Lehne-betänkandet, som behandlar hela frågan om ledamotsassistenter, när man röstar om detta. Vi förväntar oss att, om så är fallet, de gör detta åtagande, ty annars kommer vi att skapa en snabb genväg till missbruk genom att låta lobbyister kortsluta systemet genom att anställa våra egna assistenter för att göra det arbete som vi förhindrar dem själva från att göra.
Jag överlämnar mitt betänkande till parlamentet och jag hoppas att det kommer att få stöd i morgon.

Wibe
Fru ordförande! Låt mig kort få gratulera Ford till ett alldeles utmärkt betänkande och till vad jag tror är en betydande och bestående insats här i parlamentet, nämligen att det nu i två betänkanden har utformats regler för lobbyisterna. Vi måste komma ihåg att detta är en fråga som berör många av våra väljare djupt. Jag tycker inte att det är en överdrift att säga att den oreglerade lobbyism som tidigare har tillåtits här i parlamentet har varit mycket skadlig för vårt rykte. Jag tycker därför att parlamentet skall vara mycket tacksamt mot Ford för att han nu har introducerat dessa regler.
Den finns en punkt som jag anser vara speciellt viktig. Den handlar om lobbyisternas skyldighet att varje år lämna in en rapport över sin verksamhet. Den punkten är viktig, eftersom jag tycker att journalister och forskare i efterhand, herr Wijsenbeek, skall kunna följa ett ärende och se vilka lobbyister som har påverkat vilka ledamöter och därmed kunna se vilka ledamöter som möjligen varit utsatta för påtryckningar och vilka som inte har varit det. I detta sammanhang hade jag faktiskt velat gå ett steg längre och instämma med Mettens ursprungliga förslag i dess helhet som också sade vad som skulle stå i dessa årsrapporter. Nu blir det en sak som kvestorerna får utforma.
Ibland når man inte ända fram. Jag tycker emellertid att detta är ett mycket viktigt steg i rätt riktning. Min grupp kommer med stor glädje att rösta för detta betänkande. Vi hoppas också att vi efter vunna erfarenheter kan gå vidare och utforma regler som kanske är ännu tydligare.

Donnelly, Brendan
Fru ordförande, liksom föregående talare vill jag börja med att lyckönska herr Ford till vad som i grunden är ett utmärkt betänkande. Jag skulle särskilt vilja tacka honom för den konstruktiva och öppna tonen i den debatt som han ledde i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Det betänkande som han har utarbetat avspeglar i det stora hela utskottets slutsatser.
Han har korrekt - och jag gratulerar honom till hans telepatiska förmåga - pekat ut två särskilda ändringsförslag som kommer att innebära svårigheter för oss: 1 och 12. Vad avser förslag 1 är vår invändning rent proceduriell. Vi anser att det är ett ganska komplicerat område, som det skulle vara bra att titta på lite mer i detalj. Herr Lehne kommer att lägga fram ett betänkande och jag skulle vilja ta tillfället i akt och betona att jag ser det problem som herr Ford pekar på. Det finns personer som är vare sig fågel eller fisk, vare sig rena assistenter eller som skulle kunna betraktas som tredje man eller lobbyister. Detta är ett problem, och vi bör arbeta med herr Lehne och i utskottet för att se till att problemet löses.
Den andra frågan är mer grundläggande. Den gäller ändringsförslag 12. Det är någonting som vi redan har tittat på, och förra året beslutade vi att vi inte ville ha denna dubbla rapportskyldighet. Vi ville inte ha inrapporter både från ledamöter och tredje part. Europeiska folkpartiets grupp fortsätter att ha reservationer mot den här idén. Den skulle vara oproportionerlig i förhållande till den eventuella politiska nyttan, och vi har dessutom en känsla av att bakom ändringsförslag 12 ligger uppfattningen att kontakter mellan ledamöter och intressegrupper är någonting så suspekt, så smutsigt till sitt väsen att de behöver övervakas och kontrolleras så noga som möjligt. Vi delar inte den uppfattningen och vi är helt nöjda med att skyldigheten åvilar ledamöterna och inte tredje parter.
Med dessa reservationer rekommenderar vi herr Fords betänkande till parlamentet och vi kommer att rösta för alla ändringsförslagen i hans betänkande med undantag för 1 och 12.

Wijsenbeek
Fru ordförande! Jag hör kanske till dem som på sin tid såg den förste lobbyisten komma in i parlamentet och mottas av oss med jubel. För det innebar att Europaparlamentet betydde något. Och när det fanns 3500 och Metten blev nervös, då måste faktiskt något hända. Det är vi väl ense om. Ännu starkare uttryckt, vi tycker att det i sig är alldeles riktigt när Europaparlamentet ställer upp regler som medger mer insyn i parlamentet. Jag tror att vi alla är eniga om detta, och därmed kan vi gratulera Ford.
Å andra sidan måste vi tydligt säga att vi måste vara överens med varandra om att vi inte kan utföra vårt arbete, om vi inte via diverse intresseorganisationer får närmare information och preciseringar om situationen i de olika medlemsstaterna. Idag återvisade vi Mosiek-Urbahns betänkande för att det där handlar om ett komplicerat, teknisk ämne, vars konsekvenser vi som enskilda ledamöter inte kan överblicka.
Jag vill emellertid göra ett par anmärkningar. För det första är vi ense med kristdemokraterna beträffande ändringsförslag 1. För det andra tycker jag att ändringsförslag 4 helt enkelt är förolämpande. Det är en sådan där "du-skall-icke-begå-synd "bestämmelse och den kan man inte komma med i ett betänkande från Europaparlamentet.
Vi är lika lite eniga med ändringsförslag 12. Vi föredrar egentligen ändringsförslag 14. Fru ordförande! Ändringsförslag 12 gäller årsrapporten, det är helt galet och överflödigt och innebär alldeles för mycket arbete.

Ephremidis
Fru ordförande, det är verkligen en viktig men samtidigt svår fråga som detta betänkande tar upp, och även de övriga komplementen och tilläggen som det ansvariga utskottet har att ta itu med. Svårigheten uppstod efter det att det diskuterades 1994, och i januari 1996 skedde den välkända händelsen när efter beslut i parlamentet det dåvarande betänkandet av Ford återvände till utskottet för att återkomma idag.
Det är tydligt att vi måste diskutera det med en speciell ansvarskänsla, eftersom vi antingen vill ha det eller inte. Det finns krafter som gärna och utan hänsyn alltid vill förtala kollektiva organ såsom parlamentet och dess ledamöter, som antingen på det ena eller andra sättet har stöds, finansieras eller betjänas av organiserade intressen. Vi måste hitta ett sätt att på ett kategoriskt och garanterat sätt avvisa detta. Men medan saken är som den är, får jag intrycket av - trots att jag uppskattar ansträngningen som görs av Ford och utskottet som jag tillhör - att dagens betänkande inte går så långt som det borde för att vara övertygande.
Jag skall bara göra två påpekanden. Det ena är att vi värnar om vissa lobbygrupper med speciella intressen som helt klart är handelsekonomiska. De skall ha möjligheter, de skall ha en privilegierad ställning, naturligtvis med väldigt många förebyggande åtgärder, men de upphör inte att vara i en privilegierad situation. Under tiden finns det sociala grupper av arbetande och andra grupper som inte kommer ha denna privilegierade ställning, detta sätt att komma och gå, denna diskussion även med organisationer och med ledamöterna själva. Och då kommer de att bli tvungna att anförtro sig till dessa lobbygrupper för att försvara sina intressen, medan detta många gånger är lobbygrupper som tillhör grupper med motsatta intressen. Det finns alltså en ojämlik behandling.
Mitt andra påpekande avser ändringsförslag 8, som verkar komma att antas och som jag avvisar kategoriskt. Det förtalar, fru ordförande, både parlamentet och ledamöterna och själva betänkandet. För vad säger det egentligen: " att uppge det bistånd" - elegant uttryck - " som ledamöterna kommer att få" . Problemet är inte att uppge det eller inte. Problemet är att jag får presenter - saker, pengar, tjänster - och det förändras inte med vad jag uppger. Fortsättningsvis kommer jag att ha stämpeln att vara den som tar emot gåvor.
Slutligen, fru ordförande, eftersom även jag har presenterat ett ändringsförslag, vill jag förklara dess innebörd. Det syftar till följande: vilket slags bistånd kan ledamöterna möjligtvis kräva av lobbygrupperna eller vem det nu än är? Uppgifter, argument, information. Inte gåvor, inte tjänster, inte andra slags materiella prestationer. Med denna uppfattning behåller jag ändringsförslaget. Om innebörden inte är tydlig, då meddelar jag att jag drar tillbaka det.

Aelvoet
Fru ordförande! För att knyta an till vad den förre talaren sade måste jag påpeka att detta är Fords andra betänkande, inte det första. Det första betänkandet återvisades faktiskt först till utskottet men godkändes därefter i plenarsammanträdet och detta är en vidare bearbetning av det. I stort sett anser vi att det har gjorts tydliga framsteg i utarbetandet av ordningsregler för lobbyister, och mer tydlighet krävs i den meningen att man kräver vad som måste komma i registret, närmare bestämt att de måste fastställa vilka intressen de legitimt företräder, att de aldrig kan åberopa sina relationer med parlamentet för att lösa vissa saker, även att de inte får sälja dokument, parlamentets normala offentliga dokument, för egna intressen etc. Det är säkert alla positiva saker som nu tydligt fastställs tack vare detta betänkande från Ford.
Det som vi fortfarande önskar, och för detta lade vi in ett ändringsförslag redan i utskottet, är att vi var av den åsikten att den parallellism som ursprungligen även hade tillgodosetts mellan betänkandet från Ford och betänkandet från Nordman, som talar om de fördelar som parlamentsmedlemmarna kan vinna och behovet av att ange, att deklarera dessa fördelar, att det även måste ske på grund av lobbyisterna. Vi lämnade in ett ändringsförslag med den innebörden i utskottet, men det antogs dessvärre inte. Vi anser alltså att det är av största betydelse att Ephremidis ändringsförslag, som också kommer från oss, vi godkände det tillsammans i plenarsammanträde, att det går igenom, så att det blir tydligt vilka gåvor av vilket slag de än är, som lobbyister ger parlamentsledamöter eller deras medarbetare. Om detta ändringsförslag godkänns, då kan vi ställa oss bakom det. Om inte, då kommer vi dessvärre inte att kunna ge vårt stöd. Naturligtvis är vi också fullständigt ense med kollegan Wijsenbeek att det är lite galet att i en slags arbetsordning formulera något i likhet med: Man måste undanhålla sig från varje handling som skulle kunna leda till att man får information på ett oärligt sätt. Det är saker som är för moraliserande, på så sätt uppnår man ingenting, men för oss är det allra viktigast att Ephremidis och de grönas ändringsförslag antas.

Lambraki
Fru ordförande, i en tid då politikernas och politikens trovärdighet är omstridd i alla länder i Europeiska unionen, tror jag att Fords betänkande och framför allt ansträngningen som ligger bakom detta betänkande - att sätta intresserepresentanternas funktion och aktion under kontroll - verkligen är förtjänstfull och jag tror att det i någon mån skall bidraga till uppvärderingen av vår funktion.
Intresserepresentanternas aktion i Europaparlamentet visar sig många gånger vara okontrollerad, och många gånger har jag till och med känt förvåning och, jag döljer det inte, även ilska, därför att lobbyisterna har tillgång till dokument och information innan vi, europaledamöter har det. Många gånger har de dokument i handen som vi måste vänta länge på att få. På grund av detta anser jag att ändringsförslag 1 är mycket viktigt och jag ber alla kollegor från alla grupper att ompröva sin ståndpunkt angående detta. Det räcker inte att vi säger att vi vill kontrollera lobbygruppernas funktion och aktion. Vi måste finna sättet att göra det på och jag tror att ändringsförslag 1 utgör en första mekanism i denna riktning för att kontrollera lobbygruppernas aktioner.
Naturligtvis är vi alla medvetna om att ansträngningen som sker med detta Fords betänkande inte handlar om att bemöta problemet på ett effektivt sätt och skapa förhållanden av absolut insyn, något som jag tror att vi alla i denna sal önskar. Det utgör emellertid ett modigt steg i rätt riktning och det som krävs efter omröstningen är att vi alla samarbetar så att den försummade delen i detta betänkande blir till verklighet i vår dagliga funktion i Europaparlamentet.

Mosiek-Urbahn
Fru ordförande, föregående talare har redan anfört vad det i detalj rör sig om i Fordbetänkandet. Propositionen uppmanar lobbygrupperna till en ärlig och öppen attityd. Det vore önskvärt med mera öppenhet inom detta område. Därvidlag finns det bara en fråga: Vilka medel är lämpliga?
Ändringsförslag 1 hör i detta sammanhang helt säkert inte till ordningsreglerna. Redan i formellt hänseende syftar den på artikel 2 och inte på artikel 3, och den borde diskuteras i lämplig kontext, dvs i Lehne-betänkandet. Där kan vi även diskutera hur man på bästa sätt kan definiera ordet medarbetare.
Vad beträffar ändringsförslag 12, där det krävs ett betänkande från lobbygrupperna, vill jag påpeka att detta ändringsförslag för det första inte är klart formulerat, eftersom det inte framgår ur förslaget vad som skall rapporteras, och framför allt vem som skall värdera det som rapporteras.
Oberoende av detta hyser jag fler betänkligheter mot detta ändringsförslag, eftersom det bara ger en ofullständig bild för tredje man. Om - vilket Wibe precis har krävt - detta betänkande skall tjäna till att t ex journalister skaffar sig information över vilka kontakter som har knutits, måste man dock se att denna information är ofullständig och därför felaktig. Jag vill än en gång anföra det exempel, som just har nämnts. I betänkandet beträffande uppsikt över försäkringsgrupper skulle det då stå: Samtal har förts med försäkringsbolag. Ingenstans nämns det dock att samtal även har förts med övervakande myndigheter, kommissionen och regeringsföreträdare. Bilden är emellertid först fullständig och komplett, när alla dessa lobbygrupper i ordets fulla bemärkelse nämns.
Även av detta skäl tycker jag att detta ändringsförslag är opassande. Det ligger dock på mitt bord att generellt peka på att den här genomförda allmänna debatten är snedvriden. Vi behöver lobbygrupperna för att helt och hållet kunna informera oss om problemområdenas olika skiftningar. Detta samarbete måste erbjuda insyn och vara förståeligt för alla och envar. Ett beaktande av ordningsreglerna kommer att understödja detta.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.

Ändring av parlamentet arbetsordning (artikel 116)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0089/97) av Brendan Donnelly för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet om ändring av artikel 116 i arbetsordningen rörande delad röstning.

Donnelly, Brendan
Herr ordförande, låt mig börja med att säga att i morgon, före den slutgiltiga omröstningen, kommer jag att begära att mitt betänkande återförvisas till utskottet. En del synpunkter och argument kom fram och, även om jag personligen vore beredd att rösta om betänkandet i morgon, är den allmänna inställningen att vi skall återförvisa det efter debatten. Jag hoppas att det under den samma framkommer nyttiga indikationer på hur, om alls, betänkandet kan förbättras.
Mitt förslag i betänkandet är enkelt: att det i framtiden inte skall vara möjligt att dela röstningen om ändringsförslag i plenum.
Jag lägger fram det här förslaget av tre skäl: ett är administrativt, det andra filosofiskt och det tredje politiskt. Det administrativa skälet handlar om att spara tid. I det här parlamentet röstar vi för mycket och av fel skäl. Vad jag hoppas åstadkomma med mitt förslag är att spara tid och göra den omröstning som sker tydligare. Vi har pratat om subsidiaritet, mindre men bättre lagstiftning. Mitt förslag kanske kan sägas vara i samma anda: att rösta mindre men rösta bättre.
En eller två av mina kollegor har sagt mig att mitt förslag inte skulle minska den tid som läggs på omröstningar. Det skulle bara bli så, att alla lade fram fler ändringsförslag för att täcka alla de möjligheter som skulle tänkas uppstå i samband med debatten. Jag betvivlar det. Vad som händer nu är att kort före det att omröstningen äger rum tittar alla samordnarna i de olika grupperna på de genialiska förslagen från deras kollegor från de andra grupperna och frågar sig därefter: kan vi rösta för de tre första orden, låt oss då avstå på de tre följande orden och inte delta i omröstningen om de sista tre orden. Detta är en sorts glaspärlespel, som är tidsödande och som kan kortas ned administrativt.
Mitt andra skäl är mer filosofiskt och systematiskt. Det är inte plenumets uppgift att förvandla sig till en förslagskommitté bestående av 626 medlemmar. Utskottens arbete och roll skall vara att se till, att när vi kommer till plenum, slipper vi upprepa det arbete som borde ha gjorts i utskottet.
I det sammanhanget kanske jag får rikta er uppmärksamhet, herr ordförande, och era kollegors via vice ordförande och ordföranden på artikel 115, som inte tillämpas tillräckligt strängt. Det sägs tydligt i artikel 115 att normalfallet är att omröstningen sker i block på grundval av en rekommendation från behörigt utskott. Jag och, jag är säker, även herr Fayot, som ordförande för vårt utskott, kommer att vara mer vaksam i framtiden med att uppmuntra tillämpningen av den principen. Det är med detta för ögonen som jag föreslår att det vore bättre om vi inte bara försökte göra om utskottens arbete.
Mitt tredje skäl är kanske det viktigaste, och det är det intryck vi gör och det inflytande som vi som parlament har på människorna som sitter i domstolen, människorna som tittar på oss på TV och granskar vårt arbete. Jag har - precis som, antar jag, många ledamöter - talat med grupper av folkvalda, akademiker, journalister, människor som har kommit till vår församling och blivit mycket förvånade över vad de anser vara överdrivet detaljerade och nyanserade omröstningar, till exempel när vi röstar om införandet om ett visst ord eller det möjliga strykandet av en viss mening, och inte gör detta en eller två gånger utan hela morgonen. Detta är någonting som högst betydligt minskar det positiva inflytande som vi har som parlament.
Varje parlament måste balansera interna procedurer och det intryck detta ger på världen utanför. Men jag tror ärligt att vi i detta parlament, kanske av förståeliga skäl, blir för involverade och upphetsade av våra egna interna debatter och interna procedurer. Genom att följa mitt förslag kanske vi förlorar några nyanser, som älskas särskilt mycket av en eller två samordnare, kanske av samtliga samordnare i grupperna. Men belöningen för att följa mitt förslag skulle bli bättre insyn i och en mer lättläst arbetsordning och det skulle bli enklare att övertyga de som tittar på oss att vi arbetar på att förbättra deras välfärd och politiska och sociala förhållanden, snarare än att inåtvänt bara syssla med våra procedurer.
Av mina kollegors reaktioner har jag erfarit att detta, naturligtvis, är en idé som behöver finputsas. Men mitt syfte med att lägga fram detta förslag var att ge en politisk signal om att detta är ett parlament som är öppet för omvärlden, ett utåtvänt snarare än inåtvänt parlament. Jag står verkligen vid min intention och jag hoppas att det är en intention som utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet kan förfina och genomföra, antingen i mitt betänkande eller i någon annan form, så att vi kan behandla hela frågan om omröstning om ändringsförslagen och omröstningar i allmänhet i detta parlament.

Fayot
Herr ordförande, alla i parlamentet klagar på långa omröstningssammanträden, då många ledamöter ibland röstar utan att exakt veta vad de röstar om, genom att respektfullt följa sin grupps anvisningar. Utskottet för arbetsordningen har upprepade gånger granskat problemet med de utdragna omröstningarna, som orsakar rätt många klagomål från våra kollegers sida.
Kapitel 14 i arbetsordningen är alltså ett av de mest betydelsefulla och ni minns säkert att utskottet för arbetsordningen har gjort flera förslag för att göra omröstningssammanträdena mindre påfrestande. Jag kan till exempel påminna om, för att svara Donnelly, att vårt utskott för ordföranden ofta har framhållit vikten av att använda artikel 114. Jag tänker särskilt på röstrekommendationen från ordföranden i det utskott som i grunden är behörigt, och på den som är föredragande under plenarsammanträdet, och naturligtvis också på omröstningsblocken. Tyvärr har de här rekommendationerna bara stannat på papperet. Det är nödvändigt att framhålla betydelsen av artikel 114.
Donnellys betänkande avser alltså de delade omröstningarna, dvs. artikel 116. Jag skulle vilja gratulera Donnelly till hans reflektions- och övertalningsarbete som han helt har ägnat sig åt i utskottet för arbetsordningen, som i mycket stor omfattning har gett sitt gillande hans betänkande. Om vi kommer överens om att återförvisa det här betänkandet till utskottet innan omröstningen kan det vara bra att klargöra vissa saker. Donnelly föreslår två saker. Den första är inte kontroversiell: det är tidsfristen för att göra en begäran om delad omröstning. Den andra rör förbudet av delade omröstningar om ändringsförslagen. Genom att begära en delad omröstning om ett ändringsförslag lägger man i själva verket fram ett nytt ändringsförslag, man gör ett ändringsförslag till ändringsförslagen. Att lägga fram ett ändringsförslag innebär att följa ett helt förfarande, medan den delade omröstningen är något av det minsta motståndets lag. Ledamöterna uppmanas alltså till att rösta om delar av olika fraser från ett språk till ett annat och kan ofta inte exakt begripa innebörden av det de röstar om.
Jag tror inte personligen att Donnellys förslag kommer att leda till ett ökat antal ändringsförslag, vilket OomenRuijten just sade i sitt inlägg för PPE. Visst måste man ge ett parlament alla möjligheter att uttrycka sig, men på ett rimligt sätt och framför allt på ett förutsebart sätt. Det är det Donnelly föreslår, under vissa betingelser: jag har inte hört några andra förslag och jag ser inga andra lösningar för stunden. Men man kan alltid fortsätta leta om det är vad parlamentet vill.

Wijsenbeek
Jag hyser medlidande med herr Donnelly, som har en gruppledare, som då och då tänker eller pratar för tidigt och då och då för sent.
Herr ordförande! Jag måste säga att jag har röstat för återförvisning av detta betänkande, eftersom jag anser att det är klokt att se detta betänkande i samband med revideringen av vår hållning i plenarsammanträde. Vad det beträffar anser jag det är bra, och jag gläder mig mycket att jag kan komma så långt i samverkan med Donnelly att, om mitt betänkande om revidering av plenarsammanträdet tas upp, vi å ena sidan kan ta upp ändringsförslaget till strykning, för delad omröstning är faktiskt ett ändringsförslag om strykning men i dold form. Å andra sidan stöder jag honom när det gäller att avskaffa den idioti som nu har drabbat parlamentet när vi röstar om enstaka ord och vissa stycken. Vad det beträffar ser jag fram emot en fortsatt debatt, och jag hoppas att vi kan övertyga gruppens förste talesman beträffande plenarsammanträden om nyttan av hans betänkande.

Donnelly, Brendan
Herr ordförande, jag skulle vilja rätta en felaktig hänvisning som jag nyss gjorde till en artikel. Jag hänvisade till artikel 115, men, som herr Fayot sade, jag avsåg i själva verket artikel 114. Jag hoppas att det kan rättas i protokollet. Jag skulle också vilja säga att frågan om PPE: s inställning till mitt betänkande fullt ut diskuterades i gruppen. Det vore orättvist att påstå att det bara var ett upptåg av fru Oomen-Ruijten.

Ordföranden
Det är trevligt att få veta att fru Oomen-Ruijten lyder instruktioner ibland.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.

