Omröstning
Jensen, Kirsten
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till betänkandet om kommissionens meddelande om utvecklingen av den sociala dialogen på gemenskapsnivå.
Den sociala dialogen är ett effektivt redskap, som ytterligare bör byggas ut i syfte att skapa och vidareutveckla ekonomisk och social sammanhållning i EU. De danska socialdemokraterna anser, att den sektorsvisa dialogen i detta sammanhang är särskilt viktig, eftersom deltagarnas specifika fackkunskap är väl ägnad att tillföra den sociala dialogen direkta praktiska erfarenheter. Därtill är vi mycket positivt inställda till betänkandets förslag om att låta representanter från de framtida medlemsstaterna i Öst- och Centraleuropa delta som observatörer i den sociala dialogen.
De danska socialdemokraterna gläder sig över, att kommissionen i sitt meddelande stöder principen om parternas självständighet genom att understryka, att endast arbetsmarknadens parter själva kan utveckla sin egen dialog och förhandlingsstruktur.
Det är också därför som de danska socialdemokraterna går emot betänkandets förslag om, att Europaparlamentet skall ha medbestämmanderätt. De danska socialdemokraterna anser liksom arbetsmarknadens parter i Danmark, att EU-institutionerna inte skall ha befogenhet att ändra i avtal, som arbetsmarknadens parter själva har ingått.

Jensen, Lis
Det finns flera skäl till varför jag inte kan rösta för detta betänkande. Det är ännu ett exempel på, hur social- och arbetsmarknadspolitiken används som ett led för ytterligare integration med syfte att få en enhetlig politik på områdena, dels med hänsyn till den fria rörligheten och dels med hänsyn till EU: s konkurrenskraft. Samtidigt är man inställd på att EU-parlamentet skall tillföras mer makt på jämställd fot med rådet.
Jag måste ta skarpt avstånd från detta och ännu en gång slå fast, att social- och arbetsmarknadspolitiken måste förbli en nationell angelägenhet. Jag är emellertid enig i att det är ändamålsenligt, när arbetsmarknadens parter ingår avtal på internationell nivå, men detta skall inte bara vara inom EU: s gränser, och jag måste direkt vända mig mot särskilda EU-avtal.

Stödsystem för producenter av jordbruksgrödor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är muntligt betänkande av Funk för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (KOM(97)0360 - C4-0343/97-97/0196(CNS)) om undantag från vissa bestämmelser i rådets förordning (EEG) nr 1765/92 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor.

Funk
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, mina kära kollegor! Jag kan ta det i all korthet. Förordning EEG/1765/92 uppstod vid 1992 års jordbruksreform och hade som mål att vidta marknadsingrepp i form av arealnedläggningar och andra åtgärder för att skapa jämvikt på spannmålsmarknaden.
I dag har jag fått i uppdrag av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att redogöra för att producenter, som tillämpar den allmänna regleringen, måste lägga ned en viss andel av sina odlingsarealer för att erhålla ersättning för jordbruksgrödor. Ändamålet med denna åtgärd är att få en jämvikt mellan gemenskapens produktion och omsättningsmöjligheterna. Vissa småproducenter kan ansluta sig till ett alternativ till arealnedläggningen.
Kommissionen är berättigad att på grund av denna förordning 1765/92 lägga ned upp till 17, 5 % av arealerna. För närvarande tas en grundkvot på 5 % i anspråk. Världsmarknaden kännetecknas för närvarande av låga bestånd, vilket är ett mycket troligt skäl till att man kom på idén att behålla denna kvot på 5 %. Det är nu en gång så att man nådde en kompromiss i jordbruksrådet i juni 1997, vilken föreslår att nedläggningskvoten för utsädet skall ligga oförändrat på 5 % under budgetåret 1998/99. Vid ett fastställande på 5 % är det dock nödvändigt att den föreskrivna höjningen med 1 % även vid eventuella transfereringar förblir oförändrad.
Problemet är som följer: Normalt kommer kommissionen med ett förslag hur hög arealnedläggningskvoten skall vara. Detta förslag går till rådet och parlamentet. Vid de senaste prisförhandlingarna för jordbruket rusade rådet åstad och fattade plötsligt ett beslut utan att invänta kommissionens förslag, nämligen att fastställa och även fortsätta med denna femprocentiga arealnedläggning. Detta är naturligtvis inte korrekt, om man tänker på parlamentets försök - detta vill jag betona - utan den väg, som här föreskrivs, är egentligen en helt annan. Detta bör också höra till undantagen och inte bli en regel.
Ändå måste jag ärligt tillstå att det naturligtvis har en fördel, för det hela går mycket snabbare nu. Om vi antar arealnedläggningskvoten i dag, vet bönderna redan före skörden vad som väntar dem nästa år, vilka arealer de måste lägga ned. Vi har följaktligen praktiskt taget satt upp ett hinder mindre. Ändå uttalar jag mig naturligtvis för att rådet iakttar rätt förfarande. Det bör vara ett undantag. I detta fall skulle jag emellertid vilja tillstå rådet förmildrande omständigheter, eftersom vi därigenom kommer snabbare till målet, och bönderna vet redan på ett tidigt stadium hur många arealer som måste läggas ned. På så sätt kan de också planera i motsvarande grad.
(Applåder)

Happart
Herr ordförande, i stora drag är jag överens med vår kollega Funk, och håller med om att det vore bättre att anta denna förordning utan stora ändringar, för att gynna jordbrukarna. Alla vet att om man gynnar jordbrukarna, gynnar man också hela samhället.
Jag skulle ändå, herr ordförande, vilja påminna om att markuttag enligt min mening är en absurd tanke. Jag anser att det på ett allmänt politiskt plan hade varit klokare att föreslå extensiv spannmålsodling, i syfte att förbättra kvaliteten och skydda miljön, främst genom att generellt använda mindre kväve eller mindre växtskyddsprodukter inom denna typ av produktion. Det tror jag hade varit ett klokt och billigt sätt att skydda miljön. De som känner till jordbruket vet att de största kostnaderna inom jordbruksproduktionen utgörs av vad man idag kallar produktionsfaktorerna. Jag anser att det vore enklare att öka jordbrukarnas inkomster genom att lätta den börda produktionsfaktorerna utgör, snarare än att ta till bidrag eller liknande åtgärder.
Jag har ytterligare en fråga men den är moralisk, eller till och med filosofisk. Har vi rätt att ta ut odlingsbar mark i våra regioner, samtidigt som en miljard människor på vår planet går hungriga varje dag, helt enkelt på grund av att de är fattiga? Skall vi låta människor dö av den enda anledningen att de är fattiga och att den enda logik mänskligheten verkar följa idag är vinningslystnad?
Herr ordförande, jag anser att produktionen av jordbruksprodukter och den produktionskapacitet som finns, borde betraktas som hela jordens naturtillgång och att produktionskapaciteten borde göras tillgänglig för alla medborgare. Enligt min mening borde förvaltningen av dessa naturtillgångar skötas av ett smidigare organ än Världshandelsorganisationen, vars enda mål är att styra jorden till de rikas vinning på de fattigas bekostnad.
Herr ordförande, med tanke på naturens riskfaktorer och eftersom konsumtionsvanorna för dessa spannmål på vår jord ger oss en liten frist tror jag, herr ordförande, att vi borde vinnlägga oss om ett nytänkande vad gäller jordbruksproduktionens generella organisation. Vi borde se på frågan utifrån vad som är bra för människorna, var i världen de än befinner sig, snarare än utifrån någon kommersiell logik.

Mulder
Ordförande, det är tydligt att vi på fredagsmorgonen för denna debatt i de europeiska jordbrukarnas intresse. Jag tror att de har intresse av att det så snabbt som möjligt blir tydligt vad procenten för träda kommer att bli nästa år.
Det är absolut inte tydligt för mig varför kommissionen var tvungen att vänta så länge med tillkännagivandet när det för rådet var möjligt att fatta ett beslut om det. Men så är det. Vi har sett att sedan det infördes att man kan lägga i träda, så har avsevärda förändringar inträffat. Det började ursprungligen med 15 %. Vi har för ögonblicket 5 % och om vi ordentligt tittar på förslaget från Agenda 2000 då kommer det åter att bli 0 %. Innan vi börjar den diskussionen är det bra att utvärdera vad som hänt fram tills nu. Vad som särskilt intresserar mig är vad som fram tills nu varit den frivilliga trädaläggningen. För när vi talar om 5 % eller om 10 % träda då har det alltid varit ett antal procent som tillkommit frivilligt. Vad var det frivilliga trädaläggandet när det var 10 % och vad var det när det var 5 %? Om vi sänker procentsatserna, blir då det frivilliga trädaläggandet relativt sett högre, ja eller nej? Det skulle vara en intressant siffra för mig.
Jag skulle också vilja veta vilka växter som odlades på marken i träda. Ligger det i miljöpolitikens intresse att detta sker? Används de växterna för " agrification" ? Kan vi producera mer biodiesel eller andra växter som är nyttiga för miljöskyddet och den sortens saker. Jag tycker att man måste titta på alla dessa aspekterna under årets lopp när Agenda 2000 kommer på tal. Tills vidare har bönderna fått klarhet och det är det som det handlar om.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, ärade kollegor! Funk har sagt, om rådet beslutar på det sättet, kommer det att gå snabbare. Funk, om man avskaffar demokratin, går det med största sannolikhet också snabbare - om det sedan blir bättre, återstår att se! Rådet har här ringaktat parlamentets rättigheter och försöker att genomföra en reglering utan att kommissionen kan lägga fram ett förslag. Det är ett skandalöst händelseförlopp! Detta får vi inte tolerera, i synnerhet som vi ju alldeles nyligen kom med ett spörsmål till kommissionen, när de tänker sig att lägga fram sitt förslag. Då ansåg sig kommissionen inte vara beredd. Nu, när rådet har rusat åstad, måste kommissionen hänga på, och då kommer vi att säga ja och amen till det hela efteråt. Något sådant får vi inte finna oss i!
Nu över till innehållet: Det handlar om 5 %, men det handlar också om den frivilliga nedläggningen, som ju i fortsättningen kommer att vara möjlig upp till 33 %. Här kommer det an på att hitta en reglering, som satsar på arealanvändning eller arealåterhämtning i stället för arealnedläggning. Därför har vi lämnat in ett ändringsförslag, efter vilket man på dessa arealer får odla baljväxter, klöver och luserner. Dessa arealer bör också friges för bete, och kontrollerat-biologiska verksamheter skall även få använda dessa nedläggningsarealer som foder.
Faktum är dock att EU inte generellt producerar överskott, utan den producerar överskott inom vissa områden. Om vi har överskott, beror de på fodermedelsimporterna, som kommer från andra världsdelar. Det vore mycket genomtänkt att odla äggviteväxter på dessa arealer, eftersom vi i EU bara täcker vårt proteinbehov till 20 %. Det vore mycket förnuftigt att täcka denna proteinbrist genom att producera äggvita.
Jag är på det klara över att enligt artikel 43 kommer detta ändringsförslag inte att gå igenom, om inte kommissionen övertar den. Så sent som i går kväll tog jag kontakt med kommissionen. Det finns rättsliga svårigheter vid frigivningen för utfodring i den obligatoriska nedläggningen. Detta är emellertid möjligt på de frivilliga nedläggningsarealerna. Vi har nu enats om följande: Vi gör ett tillägg, detta kommer jag sedan att lämna in som ändringsförslag, vilket hänför sig till de frivilliga nedläggningarna. Kommissionen kommer visserligen inte att överta detta ändringsförslag nu, men kommer att ta upp det i jordbruksreformen, i Agenda 2000 - van Miert kommer att avge en motsvarande motivering. Om de obligatoriska arealnedläggningarna således skall nollställas i Agenda 2000, kan vi på de frivilliga arealnedläggningar, som bevaras, täcka proteinbristen och därmed sätta igång med ett hälsoprogram, som skulle kunna leda till en ekologisering av hela växtföljden.

Van Miert
Herr ordförande, först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden Funk och parlamentet som sådant, för att verkligen ha prioriterat kommissionens förslag som fastställer andelen för obligatoriskt markuttag till 5 % för säsongen 1998-1999 och upprättar vissa liknande åtgärder vad gäller de sanktioner som föreskrivs i stödsystemet för producenter av jordbruksgrödor, i händelse av att basarealen överskrids.
En förlängning av andelen för uttag på 5 % är berättigad, då situationen på marknaden karaktäriseras av bristen på stora spannmålslager, både på gemenskapsnivå och i världen. Förslaget om 1998 års andel för uttag har kompletterats med att systemet för markuttag kan upphävas extraordinärt om basarealen överskrids, och med att sanktionssystemet tillfälligt anpassas om bevattningstaket överträds.
Precis som förra året föreskriver också kommissionens förslag en minskad ökning av uttagstvånget, om en producent överför sitt obligatoriska markuttag till en annan producent. Vissa medlemsstater och Europaparlamentet hade begärt ett förslag till juni månad. Jag har noterat debattörernas kommentarer i ämnet. Kommissionen har dock velat vänta för att få en mer tillförlitlig uppfattning om årets skörd. För att komma fram till en kompromiss om prispaketet, och gudarna skall veta att allt eftersom tiden går måste faktiskt kommissionen ibland gå med på en kompromiss i ministerrådet, har kommissionen tidigare än planerat accepterat att föreslå en avvikelse från den grundandel för obligatoriskt markuttag som fastställdes till 17, 5 % i 1992 års förordning. Den inverkan som klimatets riskfaktorer kan ha på produktionen av jordbruksgrödor, tvingar oss trots allt till att föra en försiktig politik.
Möjligheten att använda mark som tagits ur produktion till att producera leguminoser, skulle stå i motsägelse till det obligatoriska markuttag som föreskrivs i den aktuella förordningen, jag understryker i den aktuella förordningen, vilken kan tillämpas på produktion av proteinfrö. Idén har i sig fördelar och nackdelar. Kommissionen anser dock att förslaget som nu granskas inte är den lämpliga ramen för att diskutera detta, utan att det bör ske inom ramen för Agenda 2000. Jag hoppas att jag därmed svarat på den oro som uttryckts främst av föregående talare.
Jag är alltså övertygad om att kommissionens förslag kommer att svara mot alla inblandades önskningar och kommissionen gläder sig över att vi ännu en gång lyckats komma överens, även om vi har varit tvungna att improvisera lite.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen
Ändringsförslag nr. 1

Graefe zu Baringdorf
För att tillfredsställa formaliteterna, vill jag tillfoga en muntlig komplettering till ändringsförslag 1, som lyder: " Denna reglering gäller uteslutande för den frivilliga arealnedläggningen." Detta tillkommer som avsnitt 3 till ändringsförslaget. Jag upprepar ännu en gång: " Denna reglering gäller uteslutande för den frivilliga arealnedläggningen." Detta var avtalat.

Funk
Jag är visserligen inte mot detta förslag från Graefe zu Baringdorf. Vi kommer emellertid att lägga ner våra röster, eftersom vi är av den uppfattningen att detta först bör diskuteras i omfattande grad i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, innan vi föregriper sådana ändringar från agendan, som vi har att vänta oss. Jag är för att vi först skall diskutera vad som skall stå i agendan. Jag vill be min parlamentsgrupp att lägga ner sin röst, så att vi först kan diskutera detta.

Souchet
Herr ordförande, vår grupp gläder sig över att kommissionen har ändrat rådets förslag under förhandlingen om prispaketet. I förslaget skulle andelen för uttag begränsas till 5 % och det extraordinära uttaget upphävas, vilket skulle vara synnerligen absurt att hålla fast vid i dagens situation då spannmålsreserverna är särskilt små. Jordbrukarna har naturligtvis kvar rätten till frivilligt markuttag av en del av driften.
Under det senaste plenarsammanträdet lade vår grupp fram ett ändringsförslag som antagits av vår kammare, som krävde just denna begränsning på 5 % av andelen för markuttag, för Europeiska unionen måste både fortsätta att exportera och återerövra sin inre marknad, trots GATT-avtalen. Jag tillåter mig att erinra om att den europeiska importen av ersättningsprodukter för spannmål är stor.
Vår grupp har hela tiden motsatt sig en strukturell institutionalisering av markuttaget och vi kan bara konstatera att fakta bekräftar våra analyser. Vår grupp har röstat för det ändringsförslag som lades fram av gruppen De gröna, efter Graefe zu Baringdorfs inlägg nyss, i vilket man begär att leguminoser utvecklas på uttagen betesmark, eftersom det gäller den del av markuttaget som våra jordbrukare gjort frivilligt.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Den gemensamma organisationen av marknaden för humle
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0228/97) av Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rådets förslag till förordning (KOM(97)0098 - C4-0184/97-97/0066(CNS)) om ändring av förordning (EEG) nr 1696/71 om den gemensamma organisationen av marknaden för humle.

Funk
Herr ordförande, käre kommissionsledamot, kära kollegor! För dem, som har hållit ut till denna fredag, vill jag i all korthet presentera min kollega Mayers betänkande. Tema är reformeringen av den gemensamma organisationen av marknaden för humle. För och främst vill jag tacka för bifallet till den aktuella och brådskande frågan och hänvisa till att kommissionens och rådets snabba omröstning möjliggör för de berörda humleproducenterna att snabbt tillställa de avgörande reformerna och framför allt att erhålla de absolut nödvändiga understöden.
Humle är världen över ett oumbärligt grundämne vid tillverkning av öl. Öl är i vissa länder till och med ett baslivsmedel. De ingående hartserna svarar för ölets beska, skumbildningen, konserveringen och den typiska aromen. Förutom detta huvudsakliga användningsområde används humle på grund av de ingående hartsernas lugnande verkan även inom naturmedicinen. Jag skulle rekommendera den som ett naturligt lugnande medel.
I Europeiska unionen odlades det under 1996 cirka 28 000 hektar humle, i de övriga länderna i Europa cirka 24 000 hektar. Som jämförelse odlades det i USA 18 000, i Australien 1 000, i Nya Zeeland 350 och i Tjeckien 9 300 hektar humle. Humlemarknaden är helt liberaliserad och är underkastad den fria handeln tillgång och efterfrågan. Några få handelshus behärskar omsättningsmarknaden. För att motverka extrema prisutslag är den övervägande delen av den skördemängd som produceras i Europeiska unionen fastställd genom fleråriga leveransavtal. Den tekniska utvecklingen såväl som trendutvecklingen har under de gångna åren lett till att humlehandeln i dag i övervägande grad efterfrågar sorter med en hög alfasyrehalt, andra sorter är inte säljbara. Samtidigt kännetecknas humlemarknaden i dag över hela världen av stora överskott, alfasyreproduktionen för 1996 uppskattas över hela världen till ca 9 000 ton med ett årsbehov för bryggerierna på ca 8 000 ton. Humleodling är mycket kapitalintensivt. 20 000 ecu per hektar är kostnaden enbart för de ställningar, på vilka de vackra humlekottarna klättrar. Den absolut nödvändiga omställningen på nya sorter måste därför absolut understödjas. Vi måste principiellt minska humlearealen och minska de strukturella överskotten.
Vi måste ta bort alla gamla sorter och ersätta dem genom nya, som är lättare att sälja. Till sist föreslår kommissionen att bevilja ett årligt schablonmässigt stöd på 450 ecu per hektar, såväl som möjligheten att innehålla 20 % av producentstödet för att vidta specialåtgärder, vilka producentföreningarna skall förvalta.
Dessutom föreslår kommissionen att möjligheterna till en artomställning skall påskyndas. Mayers ändringsförslag koncentrerar sig på en tidvis nedläggning, varigenom det inte uppstår några extra kostnader för jordbruksfonden. Denna möjlighet bör knytas till följande villkor: underhåll, återanvändningsbara humleanläggningar, permanent gräsbeläggning för att förbättra markens fruktbarhet och ingen utvidgning av humleodlingsarealen på de övriga verksamhetsarealerna. Andelen understöd, som används för gemenskapen, skall höjas från 20 % till 40 %. Samtidigt bör det föreskrivas att denna andel läggs ihop under maximalt fem år.
Det framtida obligatoriska innehållandet av 5 % av producentunderstödet har inte hävdat sig och bör därför strykas ur förslaget. Det borde vara möjligt att använda understödet för åtgärder inom marknadsvård, marknadsstabilisering, kvalitetsfastställande och för målinriktad forskning för miljövänlig produktion, såväl som för ett insläppande av miljövänliga växtskyddsmedel. Producentstödets nivå skall inte tas från de historiska medlen från de senaste tio åren, utan från de senaste tre åren, eftersom situationen har förändrats något: Odlingskostnaderna har stigit, de nödvändiga artomställningarna är dyra, de speciella medlen för artomställning faller bort, och samtidigt har marknadspriserna för humle permanent försämrats.
Om bara ett stöd beviljas, kommissionsledamot, bör detta fastställas på 500 ecu per hektar, vilket är ett jämförelsevist lågt belopp - jag nämnde 28 000 hektar. Parlamentets ändringar skall kommissionen naturligtvis överta. Humleodlingen har en lång tradition i några EU-medlemsstater. Därför skall vi hjälpa till att säkra produktionen även för framtiden, så att vi en eller annan gång efter utfört arbete kan skåla med ett glas gott öl.

Marinucci
Herr ordförande! När vi talar om européernas hälsa kan vi inte låta bli att oroa oss för alkoholismen, som skördar fler offer än tobaksanvändningen. Vi vet att dödligheten i alkoholism och droger är högst i Europa och att alkohol är den farligaste drogen för de europeiska medborgarna, framför allt när man kör i berusat tillstånd och äventyrar sitt eget och andras liv. Bland alkoholhaltiga drycker är ölet den farligaste eftersom den som nyttjar öl inte inser att han eller hon dricker en alkoholhaltig produkt.
Man måste tänka på medborgarnas hälsa inte bara när man talar om tillverkningen av vissa produkter, utan även när medlemsstaterna och Europeiska unionen vidtar andra åtgärder, till exempel informations- och upplysningskampanjer. Jag tycker det är helt på sin plats att det idag finns många kolleger som inte oroar sig för hälsofrågor snarare än för tillverkarna. Det är som sagt var helt på sin plats, men jag är en aning förvånad eftersom jag hade väntat mig att det skulle finnas en större samstämmighet och en konstant oro snarare än denna tillfälliga oro eftersom produkten kommer från södern snarare än från norr, men jag är ändå nöjd.
Jag är nöjd med att mina kolleger är fullständigt medvetna om att vi talar om tillverkning och inte om hälsofrågor, att de ägnar sig åt dessa frågeställningar när vi talar om hälsa, utbildning och yrkesutbildning. Men motsägelser saknas inte, kära kolleger. Samtidigt som medlemsstaterna till exempel inför kontrollåtgärder när det gäller bilkörning och alkohol och genomför informationskampanjer, så avser ändringsförslag nr 5 till artikel 1 i resolutionen istället att man skall investera i att främja tillverkningen och göra reklam. Detta tycker jag är en aning överdrivet! Jag kan acceptera idén att i en förordning som denna införa några åtgärder som strider mot själva förordningen men det skulle enligt min mening vara korrekt om man undviker att ägna sig åt sådant. Eftersom man i denna förordning talar mycket om åtgärder till skydd för miljön och för att minska mängden hälsofarliga ämnen och öka kvaliteten samt om behovet av att skydda en europeisk produktion, så instämmer jag helt i betänkandet även om det säkerligen kommer att höjas röster som är emot.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, förordningen om humle från 1971, som kretsar kring ett stöd per hektar och föreskriver ett program för omställning till andra sorter, var förra året ämne för ett förslag från kommissionen i fyra punkter.
Under förutsättning att kvaliteten inte försämras skriver vi under på ett årligt schablonmässigt stöd utan åtskillnad mellan sortgrupper, och på fortsatt omställning till andra sorter utan begränsningar vad gäller areal eller tid. Vi godtar också möjligheten att hålla inne upp till 20 % av producentstödet till forskning och till genomförande av särskilda åtgärder i tillverkningskedjan. På denna punkt delar vi inte Mayers uppfattning att en större andel skall kunna användas, såvida det inte berättigas genom en situation av överskott i lager eller osålda varor.
Naturligtvis anser vi dessutom att medlemmarna i en erkänd producentgrupp själva måste kunna saluföra sina produkter utan prisminskning.
Förslaget i sin helhet är intressant, det strävar mot ett smidigare förfarande och gör att inverkan på budgeten blir mindre. Föredragandens förslag att fastställa stödets omfattning till 500 ecu per hektar verkar vara en god kompromiss mellan kommissionens förslag och de krav på ett nästan fördubblat bidrag som vissa medlemsstater formulerat.

Van Miert
Ordförande, fördelen för en ledamot av kommissionen att på fredagen här få höra ett antal rapporter för kolleger och återge kommissionens ståndpunkt är att man ständigt lär sig något. Så har jag i dag åter fått höra en hel del mer om humlens medicinska egenskaper. Jag förmodar att jag måste fördjupa mig något mer i det, också efter det att andra kolleger talat här i parlamentet. För övrigt antar jag gärna ert förslag att för det gå och dricka en öl.
Jag vill tacka föredraganden och då särskilt Funk, som vikarierar för Mayer, för ett utmärkt betänkande och också jordbruksutskottet för den konstruktiva infallsvinkeln.
Med glädje kan jag bekräfta att vårt förslag om reformering av marknadsordningen för humle, där målet verkligen är att förenkla sektorns anpassning till marknadskraven, ändå allmänt har mottagits positivt. Tillfället har tagits i akt för att förenkla lagstiftningen i fråga och att ge producentgrupperingarna ett större arbetsområde och mer flexibilitet, så som nyss helt riktigt underströks av den siste talaren. För olika problem där det från början fanns olikheter i kunskap har lösningar funnits men jag måste erkänna att det ändå finns några ändringsförslag från Europaparlamentet som kommissionen inte kan instämma i. Det handlar bland annat om ansökan om att införa tillfällig träda, jag talar då om ändringsförslagen två och tretton. Vidare, att hålla inne 40 % av stödet, det gäller ändringsförslagen tre till tio och tolv, och att höja stödet till 500 ecu per hektar, och då talar jag om ändringsförslagen ett och elva. Så har jag förstått att några kolleger här i parlamentet gärna skulle öka beloppen något, men kommissionen fortsätter att anse att 450 ecu per hektar verkligen är en ganska ordentlig, jag skall inte påstå furstlig, men ändå är en rätt så ordentlig summa.
Ändringsförslag som jag kan acceptera för min kollega Fischler, är ändringsförslagen fyra till och med åtta om de särskilda åtgärderna som måste verkställas vid innehållandet av en del av stödet, och också ändringsförslagen tre och tolv om indragningen av det förpliktade innehållandet på 5 % för växling till andra arter.
Jag hoppas, damer och herrar, att jag på detta sätt på kommissionens vägnar har kunnat visa ett ordentligt tillmötesgående när det gäller oron som yttrats här, å andra sidan ber jag om förståelse för att en del andra ändringsförslag inte kan accepteras av kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Posselt
Herr ordförande! Jag vill bara kort svara min italienska kollega, som har tagit upp denna viktiga fråga i kombination med alkoholismen. Jag är av den meningen att alkoholismen verkligen är en fara, men den är som minst där det råder en förnuftig och måttfull vin- eller ölkonsumtion, som motsvarar traditionerna i respektive land. Just Er utsaga är ett motargument mot varje centralism och varje nivelleringslust i Europa. I Bayern t.ex. dricker man måttfullt med öl. Därför kallar man det krus, som man dricker öl ur, även ett stop(p!). Jag vill hjärtligast bjuda min kollega att fara med mig till kloster Andechs en gång, där ett av de bästa ölen i Bayern bryggs, för att se hur hälsosamt öl är för själ och hjärta!
(Applåder)

Blot
Stödet till humleproducenter är nödvändigt. De stora amerikanska förhandlarna utövar verkligen ett stort inflytande på situationen på världsmarknaden. Eftersom marknaden inte balanseras av sig själv, är det nödvändigt att ge stöd till producenterna. Man kan beklaga att detta stöd är alltför litet, i förhållande till vad som vore nödvändigt för att bättre kunna stå emot det amerikanska trycket.
Kommissionen föreslår fyra ändringar: 1) Stöd som särskiljer sortgrupper förstärks med ett årligt schablonmässigt stöd. 2) Medlemmarna i erkända producentgrupper kan själva saluföra hela eller delar av sin produktion utan att straffas av minskat stöd. 3) Producenterna kommer att ha möjlighet att permanent ställa om till andra sorter. 4) 20 % av stödet kan användas till särskilda åtgärder. Stödet har fastställts till 450 ecu per hektar.
Vi är positiva till dessa förslag fastän vi anser att själva stödbeloppet verkar otillräckligt.
Vi röstar alltså för detta betänkande även om vi inte anser att det är helt tillfredsställande.

Wibe
Jag röstar mot detta betänkande, då jag anser att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras i grunden. Dagens genomreglerade jordbrukspolitik är byråkratisk, ineffektiv och fördelningspolitiskt förkastlig. Jag hoppas och kommer att göra allt för att en drastisk reformering av jordbrukspolitiken skall äga rum 1999.
I det förslag till betänkande som föreligger föreslås att 12, 5 miljoner ecu skall anslås för utgifter inom humlesektorn för 1997. Jag anser detta vara oacceptabelt. Jag vill med kraft här i Europaparlamentet driva ett opinionsarbete för ett avskaffande av dagens sjuka jordbrukssubventionssystem.

Ordföranden
Tack, Posselt. Jag är övertygad om att Marinucci i sitt inlägg inte ville polemisera med vare sig er eller era kolleger som är så förtjusta i öl.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Grönbok om konkurrenspolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0242/97) av Thyssen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om grönboken om vertikala begränsningar i EG: s konkurrenspolitik (KOM(96)0721 - C4-0053/97).

Thyssen
Ordförande, Europeiska gemenskaperna står för en marknadsekonomi med fri konkurrens. Med handlingsprogrammet för att fullborda den inre marknaden och införandet av euron kommer nationella åtgärder och statsgränser definitivt att kopplas bort som instrument för att förhindra, begränsa eller förfalska konkurrensen. Med kartellpolitiken har det alltid varit meningen att rättsligt förvägra andra konkurrensförstörare, framför allt när det gäller vissa avtal mellan företag. Även om nästan alla uppskattar den fram till nu använda politiken på området vertikala avtal i olika hänseenden, applåderas det också allmänt att grönboken nu finns och att den stadiga analysen uppmuntrar de berörda att tillkännage sina ståndpunkter. Av olika anledningar är tiden mogen för det. Också av oss, kommissionär, uppskattas detta arbetssätt och även därför har vi gjort allt som är möjligt för att inom den av er fastställda tidsramen formulera vår inställning när det gäller grönboken. Utarbetandet av vår ståndpunkt har inte bara skett utifrån en teoretisk arbetsram utan är också baserad på många kontakter med fältet och på en utmärkt relation med generaldirektoratet IV: s tjänster. Än en gång mitt tack för det.
Jag vill för övrigt också tacka kollegerna i parlamentet, för även kontakterna med dem har hela tiden varit konstruktiva. Ordförande, faktumet att några ändringsförslag inte lämnats in mot de grundläggande alternativen i betänkandet från utskottet för ekonomiska frågor, visar att detta betänkande har en bred bas i detta hus. Jag hoppas då också, kommissionär, att ni kan ta med upplysningen och resolutionen som vi snart röstar om tillsammans.
Den röda tråden i betänkandet är följande: för det första yrkar vi på att förbli inom artikel 85 i fördraget. Inte bara det, utan också för att det är den enda vägen för att på relativt kort tid aktualisera politiken.
För det andra ber vi kommissionen ta den överallt hörda begäran om största möjliga rättssäkerhet på stort allvar. Detta är inte bara en rättmätig förväntan från näringslivet. Det är också ett villkor för ett positivt investeringsklimat. Den som känner till verkligheten på fältet, vet bättre än någon att vertikala avtal medför stora investeringar materiellt och relationsmässigt. Från oron för rättssäkerheten kommer jag till min tredje punkt. Synsättet på frågan som funktion av marknadsandel ses mycket misstroget av näringslivet. Till det anförs enligt oss också anledningar. Därför vårt ställningstagande att förfarandet med marknadsandel bara är försvarbart om och i den utsträckningen det är strikt nödvändigt för politikens ändamålsenlighet. Och dessutom på villkor att kommissionen efter samråd med de berörda sektorerna tillkännager tydliga rättesnören. Men då är det fortfarande på alla sätt en avskräckande pist för företagen för vilka det inte finns några pålitliga statistiska uppgifter tillgängliga eller för vilka det är utomordentligt svårt att göra en klar definition av marknaden.
För det fjärde är vi förespråkare av en integrerad politik särskilt inriktad på små och medelstora företag. Det räcker inte, vi har här redan sagt det mer än en gång, att hela tiden bekräfta det oskattbara socio-ekonomiska värdet av små och medelstora företag. Man måste också dra en linje för små och medelstora företag genom alla relevanta politiska områden och det är verkligen fallet för konkurrenspolitiken. I det sammanhanget får kommissionen vårt fulla stöd för ett snabbt ikraftträdande för den i januari publicerade, nya, " bagatellförklaringen" . Vidare ber vi kommissionen att också titta på tre konkreta punkter och att dra de politiska konsekvenserna av dem.
För det första måste man inse att övergripande avtal mellan små och medelstora företag oftast tjänar till att förstärka deras vertikala maktpositioner och för att de skall kunna överleva i den tilltagande konkurrensen.
För det andra är det önskvärt att den särskilda ekonomiska fördelen av bensinstationskontrakten och bryggerikontrakten är i balans med avnämarskyldigheterna.
Och för det tredje får frågan om ökad flexibilitet inte utan vidare besvaras positivt, om den skulle leda till att i ojämlika maktpositioner skulle de ökade fördelarna med flexibilitet för den ena parten betyda ett negativt tryck på utrymmet för framgångsrikt företagande för den andra parten. Det skulle kunna vara fallet om avnämarförpliktelsen i bryggerikontrakt definieras i termer typer av öl i stället för termer av märkesnamn.
Ordförande, kommissionär, det var inte vår mening att gå in på konkreta framlagda alternativ, men ändå måste vi dra vissa slutsatser i den riktningen. Förutom minimis som vi alla instämmer i, pläderar parlamentet för en fortsättning av systemet med gruppundantag med en ansvarsfull ökning av flexibiliteten och med det vidaste möjliga tillämpningsområdet. Och med det sista menar jag att vi vill se tekniken för gruppundantag i princip tillämpad på alla företag i de berörda sektorerna, oaktat marknadsandelar. Det vill säga: ingen gråzon för företag med mellan tio och tjugo procent och inget uteslutande av företag med över fyrtio procent. Om en ökad flexibilitet dock förutsätter mer effektiv tillsyn, då kan marknadsandelen användas men då bara som ett processuellt urskiljningskriterium. Vi vill inte gå längre än att vederlägga möjligheten till en förmodan om enhetlighet.
Slutligen ordförande, finns frågan om snabbare administrativa förfaranden och jag vill naturligtvis gärna höra kommissionärens reaktion på innehållet i detta betänkande. Tack, ordförande, tack kommissionär och extra tack, ordförande, för den extra minut som jag fick i present av er.

Ettl
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! EG: s konkurrenspolitik inom de vertikala konkurrensbegränsningarna, dvs. vid exklusiva avtal mellan producenter, försäljare och framför allt inom ensamåterförsäljning, exklusiva inköpsavtal, franchising och självdistribution, är naturligtvis huvudpunkten i ett pragmatiskt eller också i motsats till det ett något akademiskt synsätt, jag säger med flit akademiskt synsätt, en liberaliserad konkurrenspolitik.
I det andra fallet - och denna liberala utgångspunkt kan vi, eller jag bara beklaga - går man visserligen å ena sidan ed på marknadens frihet, men förtiger avsiktligt de reella maktförhållandena på marknaden, vilket ibland även är till men för arbetstagarna och konsumenterna, för dessa står som icke sammanslagna detaljister till största delen utan verkligt grepp i den ekonomiska konkurrensen med olika starka entreprenörer, för att inte säga monopolister. Därför kräver vi för området vertikala begränsningar i EG: s konkurrenspolitik förutom ett marknadsandelskriterium även generalklausuler, som möjliggör ett mer globalt ekonomiskt synsätt på distributionsnät.
Jag hänvisar speciellt till problemet med de starka koncentrationerna i livsmedelshandeln, genom vilka nya tillträdesbarriärer uppstår för underleverantörsmarknaden. Vi beklagar också att kommissionens marknadsandelskoncept i alternativen 3 och 4, som de har presenterats för de direkt berörda, har mycket liten dragningskraft på dem, men även på dem som företräder konsumentens intressen. De och vi fruktar i lika hög grad att marknadsandelen just inom de vertikala begränsningarna inom EG: s konkurrenspolitik i detta sammanhang i realiteten är mycket svår att fastställa på grund av nätproblematiken, vilken totalt sett eliminerar konkurrensen för intramärken och skapar barriärer för marknadstillgängligheten.
Utvidgningen av gruppundantagsförordningen, t.ex. inom den selektiva distributionen och de exklusiva inköpsavtalen, skall möjliggöra ett flexibelt avtal för företagarna. Till sist vill jag bara konstatera hur nödvändigt det vore och är med en social dialog inom detta område från första början för att involvera alla berörda tariffpartner, varvid detta framför allt skulle ske i samklang med konsumentens och konsumentskyddsorganisationernas intressen.

Carlsson
Herr ordförande! En väsentlig förutsättning för en fungerande inre marknad är en gemensam konkurrenspolitik och det ytterst angelägna övervakningsarbete som kommissionen utför. Det är också angeläget att medlemsstaterna vid utformandet av nationell konkurrenslagstiftning bättre integrerar EG-rätten. Kommissionens uppgift är emellertid också att se till att vi har de bästa verktygen för konkurrenspolitiken. När en översyn nu är aktuell, vill jag framföra vikten av att EG-rätten är tillräckligt flexibel, så att en rimlig grad av nationell anpassning är möjlig för största möjliga gemensamma hållfasta grund. Bland annat därför är jag skeptisk till exakta marknadsandelsgränser, eftersom dessa kan ha olika konkurrensmässiga effekter i olika stora länder.
Under den borgerliga regeringen 1991-1994 i Sverige infördes i det närmaste en exakt kopia av EG: s konkurrenslagstiftning, med ett tillägg för gruppundantag för kedjor. Kommissionens grönbok ger oss också ett utmärkt tillfälle att se över gruppundantagen och kanske ge dem en ny definition eller ett nytt omfång. Frivilligt samarbete för små och medelstora företag måste vara möjligt. För att övervaka dessa samarbeten bör fokus läggas på vilken effekt detta samarbete har på marknaden, självklart med fortsatt svartlistning av tvingande prissamarbete och marknadsuppdelning.
De vertikala avtalen har ofta karaktären av långsiktig samverkan för management, finansiering och utbildning. Därför kan de vara bra och ett nästan nödvändigt stöd för många nya entreprenörer som annars inte hade kunnat starta det egna företaget. I många fall kan dessa typer av företag möjliggöra ökad konkurrens och mångfald på marknaden.
Kommissionens grönbok är ett välkommet dokument när man behöver skapa ett verklighetsanpassat och modernt regelverk. Distributionen förändras med nya livsstilar och inte minst genom informationsteknologin, som inte medför bara nya informationsvägar, utan också nya handelsmönster.
Det moderniserade regelverket - ja, det handlar ju inte om något nytt, utan om en översyn av något som har varit mycket framgångsrikt i stora delar under lång tid - måste vara överskådligt och syfta till konkurrensneutralitet, rättssäkerhet samt dessutom medge fortsatt utveckling och effektivisering av distributionen.
Thyssen har gjort ett utmärkt arbete - det finns egentligen inte så mycket att tillägga. Jag vill dock ta detta tillfälle i akt och uppmärksamma kommissionären på många andra av dessa konkurrensbegränsningar inom handeln, t.ex. att det nu utvecklas förbud mot stormarknader, men också att många länder använder sina planmonopol för att just minska och hindra framväxten av ökad konkurrens i distributionsleden.

Wolf
Herr ordförande, kära kollegor! Tydligen finns det även i det parlamentariska livet något som liknar närkontakt av tredje graden, nämligen att miljöpartister och socialister tillsammans förordar reell frihet på marknaden och liberaler med sina liberala argument säger: Nåja, låt det hellre fortgå, om det finns reella maktstrukturer av oligopolitisk art, så är det på det viset. Det kan man inte göra något åt. Då är det lika bra att man inte gör någonting alls.
Detta är pudelns kärna. Genom flexibla regleringar måste vi uppnå två saker - här hjälper inga mekaniska algoritmer, eftersom de då måste motarbetas - för det första att stärka konsumentens position på marknaden och för det andra att behandla de mångfaldiga näten av vertikal koncentration och införande på så sätt att det ändå är möjligt med en rättvis konkurrens. För detta behöver vi europeiska flexibla regleringar. I så måtto kan vi understödja det ändringsförslag som Ettl här har kommenterat.

Blokland
Ordförande, i dossiern om vertikalbegränsning i konkurrenspolitiken, strider principer om rättssäkerhet, ändamålsenlighet och flexibilitet om första platsen.
I distributionssektorn har små och medelstora företag en egen karaktär. Av för mycket liberalisering blir den lilla detaljisten snabbt ett offer. För mycket utrymme för vertikala avtal är inte heller bra, för då kan den lilla detaljisten bli en bonde i schackspelet som de stora distributörerna och producenterna regisserar.
För det lilla och medelstora företaget är särskilt principen om rättssäkerhet av betydelse. Generaldirektorat IV bör bevisa att det är en pålitlig myndighet. I det fallet medverkar konkurrenspolitiken till att stimulera investeringar och skapa sysselsättning, utan att konsumenten blir förfördelad.
Ett rent marknadsandelssynsätt är på denna punkt mindre effektivt. Från fall till fall varierar omfattningen av marknaden som måste tas i beaktande. Det är därför som tydliga kriterier skall användas. Lösningen från föredraganden att upprätthålla ett tröskelvärde, skapar för små och medelstora företag en klarhet och säkrar samtidigt upprätthållandet av konkurrens. Det förenklar upprättandet av övergripande nätverk som är smörjoljan för en väl fungerande, konkurrerande distributionssektor.
Jag har en fråga till kommissionär Van Miert om hans vision av lagstiftningen om fysisk planering och öppethållande. Enligt grönboken finns det hinder för tillträde. Enligt mitt synsätt måste nationell, regional och lokal reglering förbli möjlig. Sociala och religiösa traditioner som är förankrade i samhället, rättfärdigar en politik att till exempel hålla affärer stängda på söndagar. Vila, tillfälle till besinning och avslappning hör till basbehoven för en människa. Det går inte an att karakterisera lagstiftande ramar som ger utrymme för detta som hinder för tillträde. Jag är nyfiken på om kommissionär Van Miert vill ta med detta synsättet i sin betraktelse.
Slutligen uttalar jag mitt stöd för de korrigerande ändringsförslagen från föredraganden.

Blot
Herr ordförande, kära kolleger, Thyssens betänkande är en följd av kommissionens grönbok om gemenskapens konkurrenspolitik och de vertikala begränsningarna.
Ämnet berör särskilt inköpsavtal avseende öl och bensinstationer vilka hittills åtnjutit ett undantagssystem, vilket också sägs under punkt 13 i betänkandet.
Förordningen från 1984-83 föreskrev särskilda bestämmelser för dessa båda sektorer, vad gäller gruppundantag i fråga om exklusiva inköpsavtal. I dessa båda fall vet man att leverantören medger återförsäljaren ett visst antal ekonomiska och finansiella fördelar, och föredraganden kräver att det upprättas någon typ av balans mellan de fördelar som medges och andra parters intressen.
Det verkar alltså som om dessa avtal är nödvändiga för att dessa ekonomiska sektorer ska fungera bra, och dessutom som om den rättsliga ramens tillförlitlighet uppenbarligen är ett nödvändigt villkor för att aktörerna ska kunna agera under bra förhållanden.
Förordningen definierar inte de föreskrivna fördelarna och föredraganden nöjer sig med att kräva att den ska balanseras, men det finns ingen fientlighet i texten mot sektorsundantag från reglerna om marknadsandelar.
Dessutom skulle en strikt tillämpning av ett kriterium om marknadsandelar säkert inte motsvara marknadens verkliga natur, sett utifrån dess struktur. Därför anser jag i detta avseende att ändringsförslag 2 som Thyssen lagt fram är mycket välkommet för att förstärka denna aspekt i betänkandet, liksom ändringsförslag 4 om alternativen 1 och 2 och ändringsförslag 7.
Vi godkänner alltså de allmänna riktlinjerna i betänkandet, och röstar för detsamma.

Lukas
Herr ordförande, kära kollegor! Det finns inte mycket att tillägga till detta mycket tydliga betänkande. Jag vill bara gå in på en fråga, som även Blokland redan har fört på tal. Föredraganden av betänkandet kritiserar med all rätt att öppethållandetider och regionplaneringsåtgärder i grönboken betecknas som inträdeshinder. Det handlar här om ett mycket känsligt område. Utrymmet för regionala, politiska alternativ måste här absolut upprätthållas. Jämförelsen i betänkandet av McKinsey-Global-Institute med utvecklingen i USA är i detta sammanhang inte tilldragande. De amerikanska förhållandena går inte att överföra på de strukturer i vissa europeiska länder som ofta utvecklats under flera århundraden. Försöken med mer liberala öppethållandetider har ibland visat att varken företagare, arbetstagare, eller konsumenter vill avvika från traditionerna och att omsättningen absolut inte har stigit, för att inte tala om att inga nya arbetsplatser har skapats.
Begränsningen av tilldelande av lokalisering av miljöpolitiska skäl är en viktig beståndsdel av kommunpolitiken och skall tjäna till att bibehålla profilen av harmoniskt uppbyggda städer. Skapandet av nya stormarknader i de yttersta randområdena till större städer har parallellt med uppkomsten av nya arbetsplatser i utkanterna av städerna ofta lett till att innerstadslivet har dött ut och arbetsplatser har försvunnit från stadskärnan. En medbestämmanderätt för köpmannakåren - t.ex. genom det valda kommunfullmäktige i städer vid tilldelandet av nya lokaliseringar för stormarknader verkar därför vara ändamålsenligt och kan inte betecknas som inträdeshinder.

Van Miert
Tack ordförande, först skulle jag särskilt vilja tacka Thyssen och också vilja gratulera till detta betänkande, för övrigt också alla de som har medverkat till det, för det visar en utomordentlig grundlighet som hela detta ärende tagits itu med och studerats. Bortsett från förhållandena som finns mellan kommissionen och parlamentet är det dessutom också ett intellektuellt nöje att på detta sätt kunna umgås med varandra och kunna diskutera verkligen ganska invecklade men mycket viktiga ärenden för en stor del av vårt ekonomiska liv. Därför vill jag mycket speciellt tacka Thyssen, också för lovorden som hon riktade till vår administration. När det sker någon gång, tar jag naturligtvis med stor glädje åt mig det.
Jag skulle grundläggande vilja säga följande, men kanske först något som gäller en liten mening i grönboken som egentligen tas lite ur sitt sammanhang. Nämligen stängningstid och allt som har med det att göra. Det är inte meningen att kommissionen skall syssla med det. Det är nationella angelägenheter. Vad vi har konstaterat är en tendens i ett antal medlemsstater och vi har välkomnat det, men samtidigt, det står också i grönboken, har vi sagt att: den sortens tendenser får inte innebär fara för andra saker, sociala bekymmer till exempel. Alltså, den meningen är formulerad på ett balanserat sätt och jag skulle också vilja be om att man läser den på det sättet och inte drar fram en aspekt och drar den ur sitt sammanhang.
Nu till det grundläggande, det handlar verkligen om en mycket viktig angelägenhet, för vi talar här om många hundra tusen, ja, miljoner arbetsplatser i Europeiska unionen. Distributionssektorn, alla har med den att göra och egentligen handlar det här om regler om hur man umgås med varandra i den sektorn. Vad får man göra och vad får man inte göra. Var missbrukar människor maktpositioner, oftast till förfång för de mindre företagen och var görs det inte. Det handlar det egentligen om. Och okej, jag går inte mer in på själva substansen i problematiken, de vertikala avtalen kan vara såväl konkurrensbefrämjande som konkurrenshämmande, det beror på i vilket sammanhang de uppträder. Men ett antal påpekanden som förs fram i betänkandet skulle jag speciellt vilja gå djupare in på. Först också glädjas över det faktum, vilket nyss underströks i inläggen, att egentligen praktiskt taget alla som har sysslat med detta, ställer sig bakom den ramanalys som grönboken erbjuder och också välkomnar att kommissionen vill titta på frågan med kritiska ögon, och därigenom också fråga var och en som sysslar med detta om hans åsikt, och att vi efter en relativt lång men grundlig diskussion tillsammans skulle kunna komma fram till slutsatser. Naturligtvis, en del av de slutsatserna kommer att vara kontroversiella, det kommer man inte att kunna komma ifrån, men vad vi vill är att de justerade reglerna, på basis av nuvarande artikel 85, att de ansluter till marknadens verklighet, och det har fru Thyssen precis också understrukit, för vi måste handla inom ramen för fördraget. För en del av kritiken som med rätta riktades mot den nuvarande politiken som består sedan mer än trettio år, var att den var för juridisk. Att man bedömer fallen allt för mycket på basis av texter, utan att titta på vad som i verkligheten utspelar sig på marknaden. Det vill vi alltså nu göra på ett mycket bättre sätt. I detta sammanhang skulle jag verkligen vilja välkomna det som ni säger i punkt två i förslaget till resolution, nämligen placering inom ramen för artikel 85. Vad som då stör mig lite grand, är att i punkt 15 tror jag, skenbart suggereras att alla vertikala avtal i framtiden måste placeras utanför artikel 85, kanske får jag be er om att än en gång titta på texterna, för när jag läser det ser jag ändå en liten motsägelse. Men okej, det är ett påpekande som jag framför. En ny politisk riktlinje kan dock dras upp och sjösättas när det gäller verklig tillämpning av artikel 85 på de vertikala avtalen, bland annat genom en förskjutning, jag har redan sagt det, från mer juridiskt till mer ekonomiskt närmande. Med hänsyn till den begränsade tiden skulle jag vilja gå in på antagligen en av de mest kritiska punkterna som egentligen diskuteras i hela detta ärende. Alla är förespråkare för ökad flexibilitet, att försöka koppla bort byråkrati. Också vi vill det, och vi vill koncentrera oss på de viktigaste fallen och samtidigt skapa rättssäkerhet. Därför är bevarandet av gruppundantag, tror jag, ett bra sätt att bidra till det och jag har förstått att parlamentet också önskar det. Också vi kommer att försöka, i möjligaste mån, att behålla det instrumentet. Men då dyker frågan upp från vilket ögonblick ett vertikalt avtal hotar att verkligen störa marknaden och vara emot normala konkurrensförhållanden. Jag vet, det är en något konstlad övning för att fastställa den gränsen, men någonstans måste man göra det. Men man kan inte utgå ifrån, och där har vi en meningsskiljaktighet, att allt bör falla inom det gruppundantaget. Vi tycker till exempel när det går mot en marknadsandel på 40 %, och det är en hel del, vem har en marknadsandel på 40 %? Det finns inte många företag som har det, att då är det nödvändigt att titta på ärendet individuellt, så snart som möjligt, det är vi eniga om, men att man också samtidigt mer kritiskt kan sätta sådana situationer under lupp. Jag vet, det finns en motsägelse i det. Det är meningen.
Då har vi problemet om man skulle acceptera den principen - jag vet att det finns meningsskiljaktigheter om det - hur skapar man då samtidigt ändå tillräcklig rättssäkerhet. Men vi kommer att vara tvungna att välja en effektiv politik som i fortsättningen tillåter oss att ingripa i situationer, där mindre företag hotas att bli offer, på ett effektivt sätt och inte genom en alltför komplicerad procedur för att ta bort fördelen med gruppundantaget. Därför är jag tills vidare ändå snarare benägen att säga: för de stora fallen där man verkligen innehar reella marknadspositioner, och än en gång indikativt har vi angivit 40 %, där är det nödvändigt, där finns verkligen ett behov av att titta närmare på saken.
Men då, frun, är jag enig med er. Förhoppningsvis kan vi då göra det på ett effektivt, snabbt sätt och det vill jag understryka, ni gjorde det också i ert förslag, behöver vi mer folk för att kunna göra det. Vi kan inte sitta och titta på en enorm utveckling i konkurrenspolitiken inom allehanda sektorer och göra det arbetet med samma antal personer. Det går naturligtvis inte. Men jag är er mycket tacksam att ni också tagit med den punkten i ert betänkande. Jag hoppas att budgetutskottet i detta parlament kommer att läsa det allvarligt och dra de nödvändiga slutsatserna av det.
Jag tror att jag är långt över min tid. Jag är verkligen ledsen för det, för fru Thyssen har tagit upp en hel del andra aspekter i betänkandet och med rätta, och jag föreslår att vi fortsätter dialogen med er och de ledamöter i utskottet som är särskilt intresserade av frågan. För självklart, den punkt som ni tar upp i ert betänkande, att tala vidare om det, att upplysa er om vilka slutsatserna kommer att bli, reaktionerna som vi har fått som nu nästan alla kommit in. Jag ställer mig gärna till ert förfogande att efter sommarledigheten vid en tidpunkt som passar utskottet komma förbi och prata vidare om dessa angelägenheter. Än en gång, mitt tack och mina gratulationer.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Jensen, Kirsten
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till Thyssens betänkande, men nej till enskilda delar av betänkandet. EU: s konkurrenspolitik har som mål att främja konkurrensen och marknadsintegrationen. Vertikala begränsningar kan påverka båda delarna positivt och negativt. De danska socialdemokraterna är mot ett generellt undantag för selektiv distribution från användningen av konkurrensreglerna. Därför röstar vi mot betänkandets punkt 12.
De danska socialdemokraterna vill inte prisa kommissionen för lösningsförslag I i grönboken. Vi anser inte att lösningsförslaget i tillräcklig grad tar hänsyn till den kritik, som har uppkommit genom den gällande ordningen för vertikala begränsningar. Betänkandets punkt 14 rosar kommissionen för lösningsförslag I. Därför röstar vi mot punkt 14. De danska socialdemokraterna är mot att införa ett kriterium, som är baserat på marknadsandelar för att värdera, huruvida undantaget från användande av konkurrensreglerna är i sin ordning. Det är en osäker metod att använda marknadsandelar i beräkningen, eftersom resultatet kommer att bli annorlunda, beroende på hur metoden används.

Lindqvist
Kommissionens grönbok är ett diskussionsunderlag som skisserar olika alternativ. Det slutgiltiga förslaget, måste innehålla regler som gör det möjligt för livsmedelskedjor som ICA att fortsätta sin verksamhet utan försämringar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Rumäniens, Tjeckiens och Ungerns deltagande i gemenskapens
program för yrkesutbildning, ungdom och utbildning.
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0247/97) av Leperre-Verrier för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om förslag till rådets beslut om
I.gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet angående Rumäniens deltagande i gemenskapens program för yrkesutbildning, ungdom och utbildning (KOM(97)0014) - C4-0161/97-97/0021(CNS))II.gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet angående Tjeckiens deltagande i gemenskapens program för yrkesutbildning, ungdom och utbildning (KOM(97)0013) - C4-0162/97-97/0024(CNS))III.gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet angående Ungerns deltagande i gemenskapens program för yrkesutbildning, ungdom och utbildning (KOM(97)0012) - C4-0163/97-97/0018(CNS))
Leperre-Verrier
Herr ordförande, kommissionsledamoten, mina kära kolleger, denna sammanträdesperiod har till stor del ägnats åt problem som hänger samman med utvidgningen. Denna förmiddag avslutar vi med en mer praktisk övning då det gäller ett yttrande från vårt parlament om vissa Central- och Östeuropeiska länders deltagande i gemenskapens program för utbildning, yrkesutbildning och ungdom, i detta fall Ungern, Tjeckien och Rumänien.
I denna strategi för länder som ansökt om medlemskap är detta ett första steg som kanske är litet men ändå en stark symbol för den vilja till öppenhet vi ser. Till följd av att tilläggsprotokollen undertecknades under 1996 av fem Central- och Östeuropeiska länder, preciserade associeringsråden bestämmelserna för dessa länders deltagande i gemenskapens program. De uttryckte en vilja att göra området " utbildning, ungdom, yrkesutbildning" till den första länken i gemenskapsåtgärderna. Vi kan bara glädja oss över detta, eftersom utbildning och yrkesutbildning är grundläggande faktorer när det gäller att bringa befolkningar närmare varandra. Dessutom förekommer redan utbyten på området eftersom de tre berörda programmen kan stödja åtgärder som omfattar Central- och Östeuropeiska länder. Genom Tempus-programmen, som upprättades redan 1990 inom ramen för Phare, lades också grunderna till ett samarbete mellan universiteten.
I enlighet med detta avtal kan Ungern, Tjeckien och Rumänien delta i alla åtgärder inom ramen för de tre programmen. Ett minimiantal av partner i Europeiska unionens måste dock vara berörda för att de projekt som föreslås skall godkännas.
Om dessa tre länder blir medlemmar efter att de deltagit i programmen skall de också upprätta nödvändiga nationella strukturer för sitt deltagande. På det finansiella planet skall de berörda länderna bidra till budgeten för programmen (nödvändiga medel för budgetåret 1997 har redan anslagits), men de har givits möjligheten att använda upp till 10 % av Phare-programmets anslag. Det bör slutligen noteras att ett lands samlade mottagna stödbelopp inte får överskrida landets finansiella bidrag.
Det handlar alltså verkligen om ett avtal om deltagande som slutits mellan partner och inte om ett biståndsprogram. Detta är viktigt eftersom de Central- och Östeuropeiska länderna ibland känt sig som biståndsmottagare i förhållande till Europeiska unionen. Villkoren för Ungerns, Tjeckiens och Rumäniens deltagande verkar nu vara uppfyllda. Länderna har uttryckt sin vilja om att delta och har samlat nödvändiga anslag.
Det återstår dock vissa obesvarade frågor, främst tre stycken. För det första har situationen till stor del ändrats från det att avtalsprotokollen undertecknades och fram till i dag. Jag skulle till och med kunna säga att från det att jag utsågs till föredragande och fram till denna debatt, har utvidgningsprocessen till viss del hejdats av regeringskonferensens blandade resultat, för att inte säga misslyckande. Valet av de länder som tagits ut till denna första förhandlingsrunda verkar också en aning godtyckligt, kommissionsledamot Van Miert.
För det andra måste man kanske fundera över den metod som valts. Att låta de Central- och Östeuropeiska länderna delta i våra gemenskapsprogram är naturligtvis bra. Men man måste också i praktiken ha medel för detta! Budgeten för Sokrates-programmet är som alla vet för liten. Vi måste höra upp med detta hyckleri som består i att storslaget annonsera associeringsavtal, samtidigt som nödvändiga budgetökningar fryser inne...
Vi måste undvika att den frustration som en del ungdomar i Europeiska unionen känner över att inte kunna delta i åtgärderna inom ramen för dessa program på grund av otillräckliga medel, även sprids till ungdomar i dessa länder. En sådan medicin skulle vara farligare än själva sjukdomen!
Min tredje fundering gäller de Central- och Östeuropeiska länderna och deras behov på området för utbildning och yrkesutbildning. Hur kan man försäkra sig om att programmen verkligen bidrar till att anpassa deras utbildningssystem, eller till att garantera de rättigheter för barn och ungdomar som fortfarande inte respekteras.
Dessa olika frågor har lett vårt arbete, och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har röstat för ett antal ändringsförslag, efter yttranden från utskottet för sysselsättning och socialfrågor och från budgetutskottet. Jag skulle vilja tacka Glase och hennes kolleger i budgetutskottet för deras medverkan.
Dessa ändringsförslag är visserligen bara vägledande, det vet vi, men jag skulle ändå vilja höra kommissionsledamotens åsikt. Dels om nödvändigheten av att först öka budgeten för Sokrates-programmet och dels om hur åtgärderna inom ramen för dessa program skall utvärderas i de berörda länderna.
Kommissionsledamot Van Miert, ni inser säkert att de svar vi kommer att få blir avgörande när processen framskrider, å ena sidan när det gäller andra länder (i dag talar man om Cypern, Polen och Slovakien) men också när det gäller andra program. Vi är kanske föregångare i dag, men det betyder inte att vi nödvändigtvis måste flytta in i ett ofärdigt bygge!

Ettl
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Den debatt som vi för i dag ansluter sig så att säga kontinuerligt över Agenda 2000 och tvingar oss formligen att tidigarelägga en eller annan åtgärd. De central- och östeuropeiska ländernas, Ungerns, Rumäniens och Tjeckiens deltagande i EU: s program för utbildning och yrkesutbildning utgör ett viktigt strukturellt steg för att fördjupa relationerna och för att förbereda EU-inträdet.
En socialansvarig östutvidgning måste från första början främja program för utbildning och vidareutbildning. Detta är A och O. Det kan man inte nog ofta betona. Därför behövs det också ett trovärdigt anslag av programmen Sokrates, Leonardo, eller " Ungdom för Europa" . Här skall man inte försöka med alla möjliga tydningar. För detta måste äntligen - och det vill jag understryka en gång för alla - alla förutsättningar från EU: s eller rådets sida uppfyllas, vilket till dags dato inte har skett.
Även programmens utformning är viktigt. Programaktiviteter för att främja kunskaper i främmande språk, dvs. östväst-dialogen genom användning av de aktuella officiella språken i EU, vilket kommissionen föreskriver i sina förslag till genomförande av programmen för utbildning och vidareutbildning skall och måste påskyndas och främjas. För detta ändamål måste vi visa upp ännu mera visioner, och vi kan frige och använda mycket mer resurser i Central- och Östeuropa och i EU, om förutom de officiella språken även de framtida medlemsländernas språk inbegrips i denna dialog, framför allt eftersom dessa delvis redan har karaktären av ett regionalspråk i EU och hålls vid liv av minoriteter. Det är för övrigt ett krav från utskottet för socialfrågor och sysselsättning.
Till en global integrationsförståelse, t.ex. gentemot mindre utbredda språk, hör t ex även att man tar hänsyn till språk som romani - det språk som talas av zigenare av tysk eller icke-tysk härkomst i många EU-stater. Slutligen vore detta även ett bidrag till att öka relevansen av litet utbredda språk för att bibehålla den europeiska kulturella mångfalden, vilket är en grundförutsättning för den långfristiga och intellektuella möjligheten att delta på samma villkor i Europa. Man får inte bara se östutvidgningen ur ekonomisk synvinkel, eftersom inbegripandet av Centraloch Östeuropa i gemenskapens program för utbildning och vidareutbildning är en väsentlig del av östutvidgningsstrategin. Språken och de kulturella aspekterna i allmänhet är en viktig beståndsdel i en demokratisk och social integration och minst lika viktiga som alla finansiella aspekter.

Elchlepp
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Utbyte är alltid det bästa kittet för att bygga upp och hålla samman Europa, därför välkomnar min parlamentsgrupp det planerade likaberättigade deltagandet av Ungern, Tjeckiska republiken och Rumänien i gemenskapens program för yrkesutbildning, ungdom och utbildning. Vi hoppas verkligen att även Polen och andra mycket snart skall ha möjlighet att följa efter.
Jag välkomnar att utbildningsområdet så att säga intar en pionjärfunktion i strategin att gradvis föra fram länderna i Central- och Östeuropa till gemenskapen. Jag vill ännu en gång uttryckligen betona att man inte får underskatta den politiskt laddade betydelse ett sådant ungdomsutbyte skulle ha för en permanent grannsamlevnad av öst- och väststater. Europa är fortfarande full av ängslan och fördomar, som måste brytas ned.
Dessa program skall emellertid också i hög grad bidra till att integrera dessa stater på ekonomi- och kvalifikationsbasis i Europeiska unionen genom skol- och företagssamarbete. Här äger en äkta kunskapsöverföring rum, som inte skall underskattas.
Två kritiska anmärkningar måste jag emellertid ännu tillfoga: Vad gäller Sokrates kan vi i dag notera en socialpolitisk finansiell instabilitet. Detta måste vi snart prata om vid revisionen av programmen. Vi måste följa programmet med kritiska ögon. Vid upptagning av nya länder måste vi också ställa oss frågan huruvida breda befolkningsskikt verkligen inbegrips i programmet, så att det inte bara är de nya elitskikten i dessa länder, som sedan lång tid har råd att förflytta sig, som kommer i åtnjutande av detta program.
Till sist vill jag än en gång upprepa den kritik som jag redan anfört: Sokrates är hopplöst underfinansierat. Sokrates, flaggskeppet för de europeiska utbildningsprogrammen, seglar för närvarande med slaka segel. Jag varnar för det. Om projektet inte finansieras i tillräcklig grad, kommer utbytet mellan de västeuropeiska staterna att avta, utan att det finns verkligt nya impulser till utbytet med Central- och Östeuropa. Jag ber uttryckligen rådet att överväga att omfördela medel och även att inte undanta strukturfonderna för att i väsentlig grad utöka Sokrates och andra utbildningsutbytesprogram.

Berend
Herr ordförande, kära kollegor! Jag kan direkt ansluta mig till det, som Elchlepp sade. Faktiskt var vårt samtycke till detta betänkande i utskottet ända till slutet omtvistat, för att inte säga att vi var nära att förkasta betänkandet. Inte för att föredraganden har utarbetat ett dåligt betänkande, tvärtom är det ett bra betänkande. Inte heller för att vi ville förvägra Ungern, Tjeckien och Rumänien tillgång till de europeiska utbildningsprogrammen. Nonsens! Inte för att vi inte tycker att associationsrådens beslut är någonting att ha. Nej, tvärtom! Vi välkomnar denna första etapp i utvidgningsprocessen genom utbildningsprogrammen.
Vi vill verkligen sända en politisk signal om en inbjudan till de nämnda länderna. Även till Rumänien, just eftersom detta land ju i onsdags inte uttryckligen omnämndes med ord i Agenda 2000. Vi är på det klara över betydelsen av ett deltagande i gemenskapsprogrammen, om de verkligen förstår, om det därigenom verkligen uppstår förflyttningar, om språkutbildning såväl som utbildningssamarbete verkligen intensifieras. Ändå finns det risk för att detta bara förblir en deklamation, tomma fraser. Ingenting mer än het luft, ingenting mer än en politisk gest, som till slut mynnar i besvikelse och frustration.
En redan nu för lågt anslagen fond kan man visserligen utvidga i dess användningsområde, men det kommer att uppstå en bumerangeffekt för de nuvarande 15 EU-staterna. Redan nu är nämligen besvikelsen stor bland många ungdomar i våra medlemsstater. Som parlamentsledamöter erhåller just vi varje vecka klagomål på våra bord att vederbörligen inlämnade programförslag har förkastats i brist på pengar. Det skulle inte bara likaså leda till frustration i de nya länderna, utan även utomordentligt försämra den finansiella situationen i de nuvarande 15 EUstaterna.
På det hela taget skulle det på båda sidor helt naturligt resultera i mer frustration än glädje. Parlamentet har upprepade gånger gjort oss uppmärksamma på detta och krävt en motsvarande utökning av medel, inte minst genom ett initiativ från Pack, vår ombudsman i Europeiska folkpartiets grupp. Resultatet är känt. Om vi nu säger nej till denna utvidgning, ligger skulden helt obegripligt på parlamentet. Det kan vi väl inte tolerera!
Vi skulle redan nu - men vi gör det inte - kunna använda dessa tre stater som gisslan för att utöva tryck på kommissionen och rådet. Programmen måste stå öppna för länderna i Central- och Östeuropa. De måste emellertid även underbyggas finansiellt i motsvarande grad. Gudarna ska veta att i inte jublar över den i sista minuten åstadkomna kompromissen. Den tillåter oss emellertid att komma till ett positivt utlåtande under förutsättning att medlen utökas som tillkännagivet. Förstå oss rätt, detta är ingen vädjan och absolut inget önskemål till rådet, utan en förutsättning som måste uppfyllas, så att de tre ländernas medverkan kan komma till stånd från parlamentets sida.

Boogerd-Quaak
Ordförande, kolleger, när jag för tre år sedan var föredragande för Leonardo öppnade jag med stort nöje detta program för ett antal associerade länder i öst, Malta och Cypern. Redan då var det på dagordningen att budgetarna för Leonardo, Sokrates och Ungdom för Europa var i minsta laget.
Från parlamentets sida har man alltid försökt att förse dessa tre program med mer medel och det har alltid varit rådet som inte ville det. Det sades också i morse redan av många kolleger: dessa program kommer särskilt med hänsyn till Agenda 2000 att kunna spela en utomordentligt viktig roll.
Men jag påpekar för er - och det är helt riktigt och utomordentligt väl sagt av föredraganden - att vi inte hela tiden kan tillfoga saker till program och låta länder deltaga i program, som redan är övertecknade tiofallt. Det är redan för medborgarna inom Europa utomordentligt frustrerande att man lägger ner mycket arbete för att kunna delta i program och sedan får höra att man visserligen har ett utmärkt program, men inte kan delta av budgetskäl. Jag kan försäkra er, ordförande, kolleger, kommissionär, att om det också går så med de tillträdande länderna och med länderna som nu för första gången skall samarbete med oss, att man då inte kommer att förstå någonting av det Europa som vi föreslår. Om man tänker lägga ner utomordentligt mycket arbete, också i de länderna, för att kunna delta i program och slutligen inte kan delta av budgetskäl, då ger vi en utomordentligt fel signal.
Jag vet att det särskilt för Sokrates har det utförts enormt mycket arbete för att ändå få budgeten ökad. Samma sak skulle egentligen också gälla för Leonardo och om vi då nu inte kan ta de nödvändiga stegen, då måste det ske vid budgeteringen, för då kommer särskilt också kommissionen att vara tvungen att hålla ryggen rak inför rådet. För det pläderar jag här i dag.

Pack
Herr ordförande! Mina kollegor har ju redan sagt vad det handlar om i dag. Vi står vid vårt ord att uppfylla det, som vi som Europaparlament vid utgivandet av programmen har framlagt, nämligen den helt normala öppningen för de central- och östeuropeiska länderna.
Det är vi som europeiska parlamentsledamöter som har lagt fram detta, inte rådet och inte kommissionen! Vi står vid vårt ord. Rådet talar om det, men står inte vid sitt ord. Om det gjorde det skulle det nämligen vara tvunget att avsätta pengar för detta ändamål. Rådet ger oss inte pengarna. Vi har lagt upp detta program för tolv stater. Vi skall nu öppna oss, troligtvis upp till 25 stater. Detta är vi inte redo för. Herr ordförande! Det är problemet. Problemet består i dag däri att vi samtidigt förhandlar med rådet om en höjning av medlen. Rådet meddelade oss för fjorton dagar sedan att det bara kommer att avsätta 25 miljoner mer för de kommande två åren. Vi krävde 100 miljoner mer för de kommande två åren. Egentligen skulle vi behöva 163 miljoner för de kommande två åren enbart för att kunna uppfylla det som ingår i Erasmusdelen. Det finns ju så mycket annat, t.ex. skolpartnerskap, vidareutbildning - allt detta täcks över huvud taget inte av dessa lågt tilltagna medel. Nu är det meningen att vi skall följa rådets söndagstal och utvidga detta utan att ha pengar i fickan. Jag vet inte hur vi skall gå till väga. Det är ett rent fiffel. Den som känner till sagan om " kejsarens nya kläder" måste utbrista att denna kejsare är naken! Därför behöver vi verkligen mer pengar.
Jag vill påminna om en sak: Rådet har också oförskämdheten att i detta nu uppmana oss med angelägenheten att utvidga dessa program till Cypern. I september skall vi snabbt och lustigt ta med Cypern. Jag vägrar att göra detta, och jag hoppas att budgetutskottet, kära kollega Samland, håller med oss om att vi följer denna angelägenhet. Jag kan bara säga till rådet: Angeläget vore att ni äntligen ger oss pengar, så att vi kan uppfylla denna uppgift.
Det hela är en bluff! Det som rådet här gör är en gest, men det är en gest utan några som helst handlingskraftiga åtgärder. Det kostar rådet ingenting förutom söndagstal! Det är oanständigt! Jag vägrar att ansluta mig till detta! Jag är för att öppna upp dessa program, men jag är också för att vi inte skapar ännu mer frustration än vad som redan finns i våra länder. Herr ordförande, jag hoppas att vi kommer att eftersträva detta under de kommande veckorna och månaderna ...
(Ordföranden avbröt talaren.) Det strider mot rådet, som tar oss som gisslan och förväntar sig av oss att vi skall ta de central- och östeuropeiska länderna som gisslan. Det gör vi inte! Det vill vi svara rådet.

Vaz da Silva
Herr ordförande, kommissionsledamoten, kära kollegor! Den ståndpunkt som intagits av föredraganden Leperre-Verrier och av andra kollegor, särskilt ledamot Doris Pack, som lett hela detta förfarande, för att få parlamentets stöd för en budgetförstärkning till Sokrates är fullt berättigad.
Det är nödvändigt att beakta den fatala betydelse för en lyckad utvidgning som en dålig start på samarbetet på utbildningsområdet kan få, då utbildningen är grundläggande för att öppna väg även på andra områden inför utvidgningen, som alla anhängare av Europatanken vill ska bli lyckad. Om förstärkningen till SOKRATES inte uppnår ett minimum på 100 miljoner ecu, kommer utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa att få mer negativa än positiva konsekvenser. Jag sa redan i förgår i detta plenum att rådet inte kan hjälpa programmen med den ena handen och ta ifrån dem resurser med den andra.
Därför ska jag inte insistera, och tar hellre tillfället att betona att man inom SOKRATES målsättningar kan räkna in spåkinlärningsåtgärder, vilka är grundläggande för att skapa förståelse mellan de femton medlemsstaterna och de länder som ansöker om anslutning. Språkutbildningen, eller i mer allmän bemärkelse, en verklig europeisk språkpolitik, kräver omedelbar uppmärksamhet från institutionerna. En så viktig fråga, såväl för att bibehålla identiteter som för att normalisera gränsöverskridande kommunikation och för att effektivisera de europeiska institutionernas arbete, kan inte lämnas åt frivilliga ansträngningar hos vissa medlemsstater som kan känna sig frestade att omforma sina intressen till uppnådda rättigheter på grund av bristen på en gemenskapspolitisk inramning.
Å andra sidan är samordningen oumbärlig mellan instanserna där man tar den europeiska språkpolitiken i beaktande, både inom och utom institutionerna. Jag hoppas få se kulturutskottet inta sin plats i den interinstitutionella arbetsgruppen för språkfrågor, vars ordförande är denna sals vice ordförande. Och jag hoppas slutligen att konferensen " Den europeiska språkkonstellationen" , som snart skall äga rum i Luxemburg, skall kunna räkna med en uppslutning från alla generaldirektorat som är knutna till temat, på ett sådant sätt, herr ordförande, att vi inom kort har en europeisk språkpolitik som grundas på ett utvidgat samförstånd och på fasta vetenskapliga, politiska och funktionella kriterier.

von Habsburg
Herr ordförande! Efter Packs underbara straffpredikan kan jag egentligen bara för det första förklara att jag stödjer denna till ett hundra procent. Hon satte nämligen fingret direkt på den ömma punkten - de största demagogerna hos oss i Europeiska unionen är herraväldet i rådet! De har det största ansvaret för den situation som vi nu befinner oss i, inte bara genom den struktur som ju ofta även i utrikespolitiken har försatt oss i omöjliga situationer, utan även genom att rådet aldrig funderar över vad det gör, och sedan överlämnar något på oss som vi inte kan uppfylla.
Två saker vill jag säga om detta program. För det första: När man en gång har pressat ut pengarna från rådet måste man befatta sig med frågan att det råder stora skillnader mellan dessa stater. Jag får hela tiden det intrycket - jag reser ju mycket i dessa länder - att dessa stater helt enkelt skär alla över en kam. Det stämmer inte! Man måste också se till deras historia, deras förflutna och deras undervisningssystem för att i motsvarande grad kunna anpassa sig till landet. För det andra: Jag vill ansluta mig till min portugisiska kollega, som talade före mig. Det är nödvändigt att vi lägger mycket stor vikt vid språkundervisningen. Åtminstone var mina erfarenheter i Ungern och Rumänien överallt de samma: I språkväg lär man sig bara engelska, en och annan gång också franska. I framtiden kommer det att finnas en flod av engelsktalande människor, det kräver näringslivet. Vi får inte glömma att kommunismen ju berövade dessa unga människor språket. Vi måste se till att dessa unga människor lär sig språk, som garanterar dem en framtid. Här vill jag i första hand nämna spanska och portugisiska, för dessa är våra affärspartners. Låt mig tillägga: Man håller visserligen med dem, men man tycker inte om det!

Rübig
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Om några månader kommer vi att ha sysselsättningstoppmötet i Luxemburg, och just där måste fråga nr. 1 vara att sörja för sysselsättningen. Jag tror att utbildningen är det bästa underlaget för detta ändamål. När vi nu i Agenda 2000 talar om elva nya länder, måste vi först och främst börja med utbildningen. Det är i dessa länder absolut nödvändigt att man kan göra sig förstådd, inte bara för att kunna diskutera med varandra på expertnivå, utan för att företag, skolor och universitet allmänt skall kunna komma till tals. Jag anser att utbildningsprogrammen redan utfört utomordentliga saker och kan i framtiden utföra ännu mer.
Vi vet att det livslånga lärandet kommer att vinna betydligt i vikt i framtiden. Det är viktigt att man förutom sakkompetens även förmedlar social kompetens och självkompetens åt människorna.
(Applåder)

Van Miert
Ordförande, jag skulle vilja börja med att hjärtligt tacka LeperreVerrier för hennes betänkande och också den positiva inställningen som går hand i hand med det. Jag vill också genast säga er att jag inte bara förstår men också fullt beklagar alla inlägg som gjorts på grund av ett missnöje vad gäller de finansiella medlen, de blygsamma finansiella medel som hänger samman med det. Jag tycker att indignationen är riktig och att nu när vi allt eftersom hamnat i en situation innan bifall, måste denna sortens frågor allt eftersom få ökad betydelse. Att det också kommer trycket att öka för utvidgning av denna sortens aktioner och då också förse dem med de nödvändiga finansiella medlen. För övrigt skulle jag redan med en gång vilja säga att rådets hållning inte är accepterad av kommissionen. Min kollega, Cresson, har gjort det tydligt att kommissionen inte är enig med hållningen som rådet intagit i frågan. Beloppet som ni nu anger kommer antagligen inte att kunna uppnås denna gång, men låt oss hoppas att kommissionen tillsammans med parlamentet kommer att försöka att få mer medel till förfogande.
Nå, damer och herrar, ni har fastställt att kommissionen efter alla dessa år nu har kommit så långt att vi kan gå framåt med tre länder, och också parlamentet har insisterat på det för faktiskt har vi redan hållit på med det i fyra år. Ni vet att det är angeläget. För om vi inte gör det nu skjuts ärendet åter upp och det skulle ju särskilt i detta ögonblick vara en dålig politisk signal som är svår att förklara för människor i länder som står på tur inför ett medlemskap. Så därför tackar jag på kommissionens vägar och på kollegernas vägnar för att parlamentet, trots dess hårda kritik av omfattningen av medlen, trots kritiken av en del frågor, ändå är berett att deltaga.
Jag skulle när det gäller ett par påpekanden som helt riktig har gjorts, för övrigt också av föredraganden, LeperreVerrier, vilja säga att jag har förståelse för förslaget som hon lämnat om att inrätta en sorts comité de pilotage , men att vi tycker att det kanske inte är nödvändigt att göra det. Det finns redan så många utskott. Ni vet att vi ändå försöker begränsa ökningen av allehanda utskott. Men vi tar dock idén mycket allvarligt, som föredraganden fört fram att dessa program måste kontrolleras ordentligt. Jag tror, frun, men jag kan också specificera det mer bilateralt om ni önskar det, att kommissionen har sett till att det finns en räcka av åtgärder i det avseendet. Så jag tycker att vi i grunden kan möta era bekymmer utan att nödvändigtvis inrätta ett tillfälligt utskott.
Det har också talats om språken, damer och herrar, det är naturligtvis känt för er hur mycket jag personligen håller på att språken som vi arbetar på är de officiella språken och att de alltid respekteras vederbörligen. Så jag kan absolut förstå när en del av er pekar på den punkten och säger: titta, låt oss inte glömma bekymret med språken som människor är vana att arbeta på och tala och som man kulturellt verkar i. Å andra sidan tror jag dock att vi tillsvidare, så länge de berörda kandidaterna inte är medlemmar i Europeiska unionen, måste hålla på spelregeln att vi arbetar på de nu befintliga elva officiella språken.
Damer och herrar, jag skulle vilja avsluta det så och ursäkta mig för faktumet att en del andra aspekter som helt riktigt nämnts, på grund av den begränsade tiden som vi förfogar över, inte har tagits upp. Än en gång mitt tack för er positiva inställning till att ändå medverka i denna fråga, trots den grundade kritiken som jag fastställer finns här i parlamentet och, som jag kan försäkra er, till största delen delas av kommissionen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Van Miert.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Ryynänen
Kommissionen har nyss meddelat, att medlemskapsförhandlingar skall inledas med Ungern och Tjeckien; Rumänien, det tredje landet som vi nu behandlar, kommer också det senare med.
I förberedelserna inför medlemskap behövs samarbete och stödåtgärder i många olika former. Stöd till utbildning och möjlighet att delta i gemenskapens utbildnings- och ungdomsprogram är säkerligen bland de mest effektiva sätten att bidra till förberedelserna och stödja utvecklingen i ansökarländerna. Därför är rådets beslut att öppna programmen Sokrates, Leonardo och Ungdom för Europa för ifrågavarande länder självklart välkommet och värt allt stöd.
Ett problem kvarstår emellertid i dagsläget, nämligen finansieringen, speciellt vad beträffar Sokrates-programmet. Parlamentet har med stor majoritet godkänt en tilläggsfinansiering med hundra miljoner ecu till Sokratesprogrammet speciellt med tanke på programmets stora betydelse för ansökarländerna. Med denna tilläggsfinansiering kan programmets utvidgning godkännas. CÖE-länderna kan för att betala sin del av finansieringen använda Phare-medel, så att på den punkten är saken i sin ordning.
Rådet måste nu ställa ärendena i rätt prioriteringsordning. Det tillägg som behövs för Sokrates-programmet är en liten fråga med tanke på totalbudgeten, men för ungdomarna i Europa, såväl i de nuvarande som kommande medlemsländerna, är det en stor sak. Vi har inte råd att göra dem besvikna genom att skrota ett framgångsrikt program och redan i förväg beröva mottagarna möjligheterna till en utvecklande växelverkan.
Jag anser det vara viktigt att CÖE-länderna skall bli jämlika partners med de nuvarande medlemsländerna, inte bara stödmottagare.
Jag hoppas att dessa program kan användas som ett hjälpmedel att utveckla utbildningssystemen så att de motsvarar informationsteknologins utmaningar och i ett bredare perspektiv för att förbättra barns och ungdomars livsbetingelser. I själva verket behöver varje land sitt eget program, inom vars ram man kan gå fram mot målen. Verksamheten vid utbildningsstiftelsen i Turin måste stärkas.
Jag stöder föredragandens krav på att programkommittén måste göra en noggrann analys av igångsatta åtgärder och vilka effekter dessa har på utbildningssystemen som framför allt även vilka effekter åtgärderna har med tanke på utvecklingen av de ungas situation.
(Parlamentet antog tre lagstiftningsresolutioner genom tre på varandra följande omröstningar.)

Utvecklingsproblem och strukturåtgärder i mål 1- och mål 2-regionerna i Frankrike
Ordföranden
Följande punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0203/97) av Castagnède för utskottet för regionalpolitik, om utvecklingsproblem och strukturåtgärder i mål 1- och mål 2-regionerna i Frankrike (C40038/96 - C4-0039/96 - C4-0040/96 - C4-0041/96 - C4-0042/96 - C4-0043/96 - C4-0044/96 - C4-0045/96 - C40046/96 - C4-0023/97).
Jag överlåter ordet till Castagnède.

Castagnède
Herr ordförande, kära kolleger, detta betänkande om strukturåtgärder är ett nytt tillfälle att betona gemenskapspolitikens väsentliga roll i den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Inom unionen kan Frankrike generellt betraktas som ett rikt land. Emellertid kan man mellan landets 26 regioner se avsevärda skillnader i utveckling. I Parisregionen har vi en BNP per invånare på 165 % av gemenskapsgenomsnittet, medan en fransk region, nämligen Guadeloupe, har klassats av kommissionen som unionens fattigaste region.
Frankrike är för övrigt svårt drabbat av tillbakagången inom vissa industriella verksamheter, medan en stor del av territoriet utgörs av landsbygdsområden med försvagad ekonomi. Generellt sett är arbetslöshetssiffrorna fortfarande mycket oroande.
Under de senaste åren har gemenskapsåtgärderna i hög grad bidragit till att minska eller förbättra denna obalans. Frankrike får riklig del av strukturfonderna, ungefär 10 % av de totala anslagen för perioden 1994/1999. Sex regioner, de fyra utomeuropeiska departementen, franska Hainaut och Korsika får gemenskapsbidrag för mål 1. 20 av de 22 moderlandsregionerna får gemenskapsstöd enligt mål 2. 19 regioner tilldelas anslag till förmån för sent utvecklade landsbygdsområden. Utöver dessa stöd tillkommer horisontella finansieringar och program inom gemenskapsinitiativen
Utan att gå in på detaljer är det uppenbart att anslagen spelat en avgörande roll till exempel för integreringen av de utomeuropeiska departementen, elimineringen av den industriella tillbakagångens följder i norra och östra Frankrike samt för omeffektiviseringen av många landsbygdsområden. Även om resultaten är mycket positiva har de naturligtvis inte undsluppit vissa brister i gemenskapsanslagen, men erfarenheten av detta har lett till att några riktlinjer för kommande programplanering föreslagits.
Vad gäller brister i befintliga bestämmelser skulle man särskilt nämna förseningarna i gemenskapsanslagens genomförande, att förfarandena är komplexa och osmidiga, vissa tvetydigheter som drabbar genomförandet av additionalitetsprincipen, otillräcklighet i utvärderingen av åtgärderna, främst när det gäller att skapa varaktiga sysselsättningstillfällen.
Vissa riktlinjer som vore önskvärda gäller i första hand de nationella myndigheterna. Här syftar man främst på att partnerskapet måste fördjupas vilket för Frankrikes del borde innebära att de lokala aktörerna blir mer delaktiga i utformningen och genomförandet av regionalpolitiken, dels regionerna men också andra lokala myndigheter, ekonomiska och sociala aktörer.
Andra riktlinjer gäller mer direkt gemenskapens myndigheter och borde diskuteras inom ramen för den öppna diskussionen om Agenda 2000. I detta avseende välkomnas gärna det projekt som gäller en större geografisk koncentration av vissa av gemenskapsanslagen till förmån för de minst gynnade regionerna. Man tänker till exempel på Frankrikes regioner i den yttersta periferin.
Vi anser också att idén om att stärka anslagen till förmån för storstadsområden med svårigheter är intressant, dock under förutsättning att dessa inte är underställda ett BNP-kriterium. Arbetslöshet och utslagning härjar inte bara i de fattigaste regionerna. Strävan efter sammanhållning kan inte vara endast regional utan måste också ha ett socialt syfte. Gemenskapsåtgärderna kan och bör vara föredömliga, också inom våra storstadsområden.
Vi beklagar däremot att kommissionen än i dag tydligen inte tagit upp idén om att territorialisera åtgärderna till fördel för sysselsättningen, vilka fortfarande verkar vara knutna till en horisontell målsättning. Vi tror dock att åtgärderna för sysselsättning skulle bli effektivare närmare marken, där stor plats skulle ges till de lokala aktörernas initiativ och ansvar.
Vi framhåller till sist det väsentliga i att vidmakthålla starka åtgärder till förmån för ekonomisk och social sammanhållning på gemenskapsnivå. Tack vare strukturfonderna visar vi att Europa inte bara är ett område med fri rörlighet utan också med solidaritet.
Därför gläder det oss att kunna konstatera att Agenda 2000 syftar till att fördjupa sammanhållningspolitiken, till förmån för utvidgningen. Det återstår naturligtvis att se till att våra nya medlemmarnas rättmätiga stöd inte drabbar den nödvändiga förlängningen av de ansträngningar som vidtagits för sammanhållningen i unionen, så som den ser ut i dag.

Lindeperg
Herr ordförande, först av allt skulle jag vilja tacka min kollega Bernard Castagnède för att han varit klok nog att lyssna under utarbetandet av sitt betänkande. Efter diskussioner i utskottet har han faktiskt antagit alla de ändringsförslag som jag lade fram för min grupps räkning. Dessa antogs i utskottet och vi är följaktligen helt nöjda med betänkandet, så som det lagts fram inför omröstningen i dag.
I denna diskussion skulle jag alltså bara vilja påminna om de huvudsakliga punkter som vi ansåg vara viktiga att betona. Alla är väl medvetna om att vi befinner oss i ett avgörande skede i regionalpolitiken. Rapporterna om strukturåtgärderna i medlemsstaterna är alltså särskilt viktiga. Vi är väl medvetna om den sociala sammanhållningens stora betydelse och i detta sammanhang när vi en önskan att få se den fungera bättre, med större insyn och effektivitet.
Därför har vi en tendens att betona bristerna och svårigheterna, för att bättre kunna avhjälpa dem. Naturligtvis är detta det huvudsakliga syftet med den här typen av betänkande, men det är också nödvändigt att starkt påminna om regionalpolitikens positiva aspekter, vilket min kollega Castagnède just talade om i sitt inlägg. Positiva aspekter när man talar om inverkan på den ekonomiska och sociala sammanhållningen, på tillväxt, på yrkesutbildning, på sysselsättning men också vad gäller utarbetandet av en global och sammanhängande vision för en jämlik utveckling av territorierna med avseende på grupper av regioner med gemensamma problem.
Strukturpolitiken garanterar en sammanhållning på ett helhetsplan och vinnlägger sig om de prioriteringar som definierats på gemenskapsnivå - sysselsättning, respekt för miljön - vilket återverkar i mycket hög grad på de lokala initiativen. Detta måste verkligen betonas och jag gläder mig åt att det görs i betänkandet, så att inte argumenten för en återgång till nationella stöd som hörs allt oftare i Frankrike skall få fritt spelrum. Dessa stöder sig på konstaterandet att fonderna inte utnyttjas i tillräckligt hög grad och hävdar att finansieringens rundtur mellan Paris, Bryssel och regionerna verkligen är högst invecklad, och att det skulle vara så mycket enklare om varje stat direkt finansierade sitt stöd till regionerna. Men det skulle innebära slutet för en av de politiska tankegångar som på bästa sätt ger medborgaren möjlighet att konkret bli familjär med den europeiska idén. Vi måste bekämpa detta sidospår genom att poängtera de positiva aspekterna och genom att försöka föreslå hur verksamheten kan förbättras, vilket betänkandet också gör.
Visserligen är det otillräckliga utnyttjandet av fonderna ett faktiskt problem, men man borde snarare fundera över de sandkorn som hindrar mekanismen, än förhastat dra slutsatsen att den finansiella volymen är för stor för behoven. De komplexa förfarandena har betonats rikligt och jag skall inte uppehålla mig vid det. Men borde man inte börja med att sopa framför sin egen dörr, innan man gör sig lustig genom att systematiskt peka ut Bryssels teknokrati? Det största ansvaret har väl ändå den överdrivna centraliseringen enligt fransk modell, SGAR och regionsprefekternas stränga förmyndarskap som allt för ofta leder till att de lokala myndigheternas och aktörernas roll marginaliseras? Otillräcklig information, brist på insyn i urval och uttagning av ärenden, brister i demokratin på alla beslutsnivåer samt svårigheter att samla medfinansiärer, hindrar en välgenomtänkt utnyttjande av de europeiska anslagen.
Men vad kan man då säga om de överdrivet tungrodda och långsamma finansiella flödena, när man vet att franska statens budget fungerar som en administrativ mellanstation. och att den i allmänhet inte har alltför bråttom att sända fondanslagen vidare till den slutgiltiga mottagaren, vilket försätter denne i riskfyllda situationer? Dessa situationer är oacceptabla för vissa företag, främst inom den tredje sektorn, eftersom de inte har tillräckligt med eget kapital. Av denna anledning och på grund av svårigheten att hitta medfinansiärer, är denna sektor inom den sociala ekonomin nästan utestängd från strukturfonderna. Det är verkligen skada att göra sig av med sitt erkända kunnande vad gäller yrkesutbildning och sysselsättning.
Herr ordförande, kära kolleger, jag gläder mig avslutningsvis över detta balanserade betänkande som visserligen betonar det ansvar som ligger på kommissionen, men som också förstår att uttala sig skarpt om den franska statens ansvar och dess administration, som enligt vad jag förstår spelar en mycket mer avgörande roll i de svårigheter som tagits upp i betänkandet.

Decourrière
Herr ordförande, kommissionsledamot Van Miert, våra kolleger har på ett lysande sätt framställt utvecklingsproblem och strukturåtgärder i mål 1- och mål 2-regionerna i Frankrike, och vilka möjligheter som finns för att rätta till brister. Jag tackar också Lindeperg som just berättat om problem som är typiska för Frankrike, och som främst beror på vår centralistiska stat.
Jag skulle vilja komma med två synpunkter. Undersökningen av strukturåtgärderna i Frankrike, och främst vittnesmålen från olika ansvariga på regional nivå, har tydligt visat på ett antal brister, låsningar och förseningar i användningen av gemenskapsanslagen. Som ni vet har vi stort behov av dessa i de franska områden som kan vara aktuella för mål 1 och mål 2.
Jag skall ge två illustrerande exempel. De kriterier som tillämpas för små och medelstora företag och industrier är mycket stränga och gör att många projekt inte kan komma i fråga, trots att de skulle skapa många arbetstillfällen. Låt oss också konstatera att projektens initiativtagare möter svårigheter att respektera additionalitetsprincipen, vilket är en fråga jag inbjuder kommissionen till att fundera över och att framlägga förslag om. Upplysningsvis vill jag till sist påminna om att det är högst troligt att beloppet av gemenskapsbidragen efter 1999 kommer att bero på hur stor genomförandegraden varit fram till den 31 december 1999.
Min andra synpunkt är att inom ramen för diskussionen om en decentraliserad förvaltning av strukturfonderna som är aktuell med Agenda 2000, är det lämpligt, vilket jag också begärt i utskottet, att finna en administrativ ram för genomförandet av strukturfonderna när de beviljas i de områden som varken har någon administration eller någon egen budgetmyndighet.
Efter dessa två synpunkter skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet vid två punkter där betänkandet är en smula försiktigt. Främst vad gäller anslutning till övervaknings- och utvärderingsutskott av parlamentsledamöter från den berörda regionen. Försiktigheten gäller också framtiden. Det verkar faktiskt nödvändigt att begära en övergångsfas för de områden som i dag är aktuella för strukturfonderna, men som inte längre kommer att vara det år 1999. Kommissionen har gett oss förtydliganden i detta avseende och kommissionsledamoten förklarade under ett möte jag själv deltog i, att övergången efter strukturfonderna i mål 1-regionerna kommer att genomföras enligt en tidsplan som jag tycker är mycket intressant.
Bortsett från dessa två punkter, som PPE-gruppen har velat lägga fram ändringsförslag om under plenarsammanträdet, gläder vi oss över att det äntligen ställs krav på berörda myndigheter att se till att det europeiska stödet omtalas på skyltar, anslagstavlor och i offentliga broschyrer, vilket gör att vi kommer närmare medborgarna. När man i dag ser de belopp som anslås i strukturfonderna och de många intressanta projekten, slår det en att reklamen för projekten skall vara en reklam för Europa, så att medborgarna skall bli medvetna om att alla projekten finansieras av den europeiska satsningen. Vi röstar alltså för Castagnèdes betänkande.

Scarbonchi
Herr ordförande, under presentationen av Agenda 2000 den 16 juli påpekade tydligt Europeiska kommissionens ordförande Santer, att urvalskriterierna för mål 1 kommer att tillämpas strikt under 1999, i samband med den finansiella satsning som ägnats utvidgningen av Europeiska unionen. Det är inget tvivel om att omfördelningen av det europeiska stödet kommer att ske på bekostnad av de regioner som i dag tar emot stöd, däribland Korsika.
Detta besked orsakade starka känslor och förvirring på en ö som brottas med allvarliga strukturella och ekonomiska svårigheter, och som har en mycket speciell bindning till Europa. Visserligen skulle de europeiska anslagen minskas successivt mellan åren 2002 och 2004. Och två budgetposter som gäller för mål 1 skulle inte påverkas, nämligen kampen mot arbetslösheten och stödet till regioner med industriell tillbakagång eller landsbygdsregioner. Och dessutom kommer en seriös budgetpost att finnas genom att landsbygdsområdena nämns i det kommande mål 2-programmet.
I utvecklingen av de europeiska öarnas ställning borde vi en gång för alla se till att den uppenbara obalans och de nackdelar som dessa har skall tas hänsyn till, istället för att föra en defensiv kamp, som i och för sig är aktningsvärd. Detta gäller främst Medelhavsöarna, för vilka det institutionella erkännandet blev verkligt under toppmötet i Amsterdam den 16 juni.
Framtida strukturella, ekonomiska och sociala förbindelser mellan Korsika och Europeiska unionen bör betraktas inom denna ram. När Korsika en dag lämnar mardrömmen av våld och ekonomiskt sönderfall bakom sig - vilket är min stora förhoppning - kommer ön mer än någonsin att behöva Europeiska unionen för sin utveckling, precis som Europa inte kan vara utan Korsika som är en nyckelregion i dess Medelhavspolitik.

Van Miert
Ordförande, jag skulle första vilja gratulera föredraganden, Bernard Castagnède, till detta betänkande där Europaparlamentet diskuterar utvecklingsfrågorna och strukturåtgärderna i Frankrike.
Förtjänsten med betänkandet, och för övrigt också med det därtill fogade förslaget till resolution, är att uppmärksamheten fästs vid de särskilda problemen i franska regioner. Det handlar härvid om regioner som missgynnas av sin avlägsna position så som län på andra sidan havet eller i egenskap av ö, som Korsika. Regioner som har att kämpa med problem för att drygt 50 arbetsmarknadsområden drabbats hårt av industriell nedgång och slutligen också landsbygdsområden som hotas av avfolkning.
Också kommissionen, damer och herrar, är övertygad om att dessa regioner verkligen har att kämpa med dessa specifika handikapp som också måste angripas. Därför försöker man sedan 1989 i de kombinerade programdokumenten och i programmen inom ramen för gemensamma initiativ, att ta hänsyn till denna problematik. När det gäller biståndet från strukturfonderna skulle jag snabbt vilja säga något om fyra punkter.
Först pekar föredraganden på att överföring av krediter genom nationella myndigheter till förmånstagarna fortfarande ofta går för trögt. I förslaget till resolution hävdas att denna tröghet avskräcker de som skall genomföra programmen och medför fara för att programmen inte skall flyta smidigt. För övrigt, ett antal påpekanden har också visat på det. För jag kan bejaka detta fastställandet. Överföringen av krediter från Paris till regionerna tar i genomsnitt fyra till sex månader och den senaste tiden har vi visserligen sett någon förbättring, men det ser ut som om artikel 21 i förordningen om samordning av strukturfonderna, som utgår från en period på maximalt tre månader, fortfarande inte respekteras. Kommissionen kommer att påpeka detta för den franska regeringen och begära att den vidtar åtgärder för att snabba på överföringen av europeiska krediter. Vidare pekades också på problemet med omlokalisering av företag mellan olika medlemsstater men också mellan regioner i medlemsstater och det är ett problem som allt eftersom verkligen utvecklas. Jag får regelbundet klagomål till exempel från Tyskland och från Västtyskland där företag lockade av bidrag i de Neue Bundes-länderna i vissa fall slår sig ner några tiotals kilometer bort. Samma problem finns i Belgien, där företag flyttar från den ena regionen till den andra och där man då förmodar att också det har att göra med den regionala hjälpen som eventuellt ges där. I Frankrike förekommer också det och vi får självklart fenomenet " gränsöverskridning" . För övrigt har industriministerrådet under sitt senaste sammanträde bett kommissionen att titta närmare på det. Jag kan försäkra er, damer och herrar, att vi håller på med det, också med hänsyn till de regionala fonderna och den nationella regionala hjälpen som får ges för att åtminstone försöka komma med idéer för att undvika de perversa effekterna.
I övrig måste man naturligtvis acceptera logiken i regionalpolitiken, det vill säga att man hjälper regioner som har handikapp, endera genom strukturfonder eller nationella budgetmedel. Den logiken måste man naturligtvis acceptera. Och det kan naturligtvis leda till att vissa företag flyttar från den ena platsen till den andra, bortsett från den egna ekonomiska logiken som naturligt leder företag till att koncentrera sina verksamheter.
Den tredje punkten som jag vill säga något om är den extrema stelheten i principerna som bestämmer om bidrag får lämnas eller inte. Men först vill jag peka på att dessa principer för de olika fonderna och för de sex målsättningarna med ibland mycket stor noggrannhet har fastställts i strukturfondsförordningen. Och att kommissionen därför är förpliktad att se till att dessa principer respekteras. Om rådet ålägger oss den stelheten, kan kommissionen svårligen undandra sig det.
Å andra sidan fastställer de regionala instanserna åtgärder för verkställighet av strukturfonderna, varvid ofta regler införs som är ännu mer restriktiva än de som finns i de globala programdokumenten. Så uppstår naturligtvis intrycket av att det handlar om gemenskapens stelhet medan den ytterligare stelheten, om jag får säga så, egentligen skapas på platsen.
Vi kommer säkert att se, också med hänsyn till den vidare diskussionen som vi kommer att få inom ramen för dokument 2000, vad som vidare kan göras åt det. Jag vet att min kollega Wulf-Mathies är särskilt känslig för denna problematik och hon står säkert till ert förfogande för vidare diskussioner.
Jag skulle då vilja avsluta med den sista punkten och det gäller tillerkännande av bidrag från strukturfonderna efter 1999. Jag har redan hänvisat till dokumentet som kommissionens ordförande Santer lade fram denna vecka. Jag tror, så som de flesta talare har angivit, att det handlar om ett balanserat närmande där vi vill bevara kärnan i regionalpolitiken, också möjligheten till ingripande, men koncentrera frågorna bättre. Alltså att reducera antalet målsättningar och att vi också vill göra något åt byråkratin som är följden av det och liknande. Men jag är övertygad om att ni ännu kommer att ägna många timmar åt diskussionen om dokumentet, bland annat avseende strukturfonderna och den regionala hjälpen. Därför anser jag mig kunna avsluta det så i dag, ordförande.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär van Miert.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Blot
Betänkandet framhåller att anslagen ökats inom flera sektorer. Det gläder oss samtidigt som vi beklagar att Frankrike, proportionellt och globalt, tar emot väsentligt mindre stöd per invånare än flertalet andra medlemsstater i Europeiska unionen.
Vi tycker att en förstärkning av stödet till att återuppliva landsbygdsområdena bör prioriteras. Att befolkningen koncentreras till städerna är absolut inte önskvärt om man ser det utifrån livskvalitet. Modern kommunikationsteknik ger dessutom mycket större möjligheter än under förra seklet att bibehålla och utveckla ekonomiska verksamheter på landsbygden.
Jag vill rikta kritik mot föredraganden, inte bara för att ha bortsett från dessa riktlinjer utan också för att i framtiden vilja öka anslagen till storstadsområdena. Storstadsområden i kris har rätt till stöd men jag upprepar att man bör undvika att koncentrera befolkningen till dessa områden.
Jag lägger ner min röst av denna anledning, men godkänner ökningen av de anslag som nämnts.

Grossetête
Eftersom jag valts in från en mål 2-region kan jag inte annat än skriva under på Castagnèdes tankar om fonderna, i betänkandet om utvecklingsproblem och strukturåtgärder i mål 1- och mål 2regionerna i Frankrike. Jag har alltså röstat för denna resolution.
Personligen har jag ofta haft tillfälle att möta de konkreta problem som hänger samman med genomförandet av strukturfonderna i min region, nämligen bristen på information och insyn, komplexa och tungrodda förfaranden etc.
Med min erfarenhet från lokal nivå konstaterar jag med glädje att resolutionen betonar den mycket viktiga roll som gemenskapens regionalpolitik kan spela, när det gäller att vänja medborgarna vid den europeiska tanken. Därför tycker jag att det är nödvändigt att se till att man på lämpligt sätt tillkännager att gemenskapen bidrar i varje projekts förverkligande.
Jag ansluter mig för övrigt till tanken om att ytterligare stödja de regioner som drabbats av kraftiga industriella omvälvningar med dramatiska följder för sysselsättningen. Låt mig här betona fallet med vapenindustrin som min region fortfarande är starkt beroende av.
Jag önskar också att stödet från strukturfonderna i framtiden inte längre skall leda till att industrin utlokaliseras inom gemenskapen eller interregionalt, vilket går fullständigt stick i stäv med gemenskapens regionalpolitik.
Slutligen ställer jag mig helt positiv till PPE-gruppens ändringsförslag som Francis Decourrière lagt fram, som just handlar om att ansluta europaledamöter från aktuella regioner till olika faser av beslutsprocessen, så som övervakningen, utvärderingen och samrådet.
Europeiska unionens regionalpolitik är ett nödvändigt verktyg och stöd som måste förbättras. Jag är övertygad om att denna resolution från Europaparlamentet kommer att bidra till det.

Wibe
Utan att på något sätt ifrågasätta föredragandens objektivitet, anser jag det vara principiellt betänkligt att parlamentets föredragande kommer från samma land, vars stöd skall utvärderas. Av principiella skäl bör parlamentet alltid sträva efter att utse en föredragande som inte på något sätt har ett intresse i den fråga som skall behandlas.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Stöd till Armenien, Georgien och, om så är lämpligt, Tadzjikistan
Ordföranden
Följande punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0212/97) av Kittelmann för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut (KOM(97)0024 - C4-0099/97-97/0028(CNS)) om exceptionellt finansiellt stöd till Armenien, Georgien och, om så är lämpligt, Tadzjikistan.
Jag överlåter ordet till Kittelmann.

Kittelmann
Herr ordförande, ärade kollegor! Vår beredskap att ge staterna i Centraloch Östeuropa varje form av möjligt finansiellt stöd är oomstritt. Associeringsavtalet med Georgien och Armenien måste - och detta är tanken bakom kommissionens planerade finansiella stöd - underbyggas finansiellt.
Vi vet att trots den ekonomiska desorientering, som ledde till upplösningen av östblocket - ofta glöms det bort att situationen redan innan var den samma - har de berörda staterna inom många områden skapat häpnadsväckande goda ekonomiska förutsättningar. Förutom det ekonomiska programmet uppstår dock gång på annan inrikespolitiska svårigheter, så även i Georgien och Armenien, som inverkar negativt på infrastrukturen. Det är glädjande, om än bara relativt sett, att många av dessa svårigheter har övervunnits i Armenien och Georgien.
För att få finansiellt stöd måste mottagarländerna å sin sida uppfylla vissa förutsättningar. Bland annat överenskommelsen med de internationella finansmyndigheterna, framför allt Internationella valutafonden, för att ställa krediter till förfogande. Det är viktigt att det återstående finansiella behovet sedan kan täckas genom ett EUstöd. 1994 inledde Armenien stabiliseringsåtgärder och strukturreformer. Inflationen och budgetunderskottet kunde sänkas genom en sträng och konsekvent budgetpolitik. Georgien uppnådde en relativ stabilisering av ekonomin, såväl som en kontinuerlig och stabil prispolitik. Även här kan man märka tydliga framsteg. Därför understödjer utskottet för externa ekonomiska förbindelser kommissionens åtgärder. Europeiska unionen är enligt vår åsikt uppmanad att ge ytterligare stöd.
Tyvärr kan man när det gäller Tadzjikistan för närvarande inte skönja liknande utvecklingar som i Georgien och Armenien. Tadzjikistan har bara helt nyligen börjat med ekonomiska stabiliseringsåtgärder. Här har man ännu inte avslutat förhandlingarna med de internationella finansinstitutionerna. Därför är enligt vår åsikt en åtskillnad mellan det finansiella stödet till Armenien och Georgien å ena sidan och Tadzjikistan å andra sidan att föredra. Från vår sida kan det dock inte finnas något tvivel på att stöd principiellt kan och måste garanteras, så snart de nödvändiga förutsättningarna föreligger.
Med de beviljade medel, som skall garanteras av rådet och Europaparlamentet, kan Georgien och Armenien inte bara minska räntebördan för stödet, utan även använda dessa medel för att betala av skulderna. Vi ber därför om samtycke till betänkandet och de framlagda ändringsförslagen. Ordföranden i budgetutskottet har dock bett mig som föredragande av betänkandet att vi enligt artikel 131 diskuterar detta betänkande i dag, men ännu inte antar det, eftersom budgetutskottet - jag vet inte, om ordföranden i budgetutskottet är närvarande - kort kommer att motivera det. Om sakläget så kräver, bör man bara säga emot budgetutskottet om det finns speciella argument som talar för detta. Dessa ser jag inte. Jag ansluter mig till budgetutskottets motion och vill därefter be om Ert samtycke.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag är föredragande av yttrande från budgetutskottet, men då ordföranden vill göra ett inlägg lämnar jag naturligtvis ordet till honom före mig.

Ordföranden
Till Fabre-Aubrespy vill jag konstatera att jag kommer att ge Samland ordet när arbetsordningen så föreskriver. Nu överlåter jag ordet till Fabre-Aubrespy, föredragande av yttrandet för budgetutskottet.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, det finns fall då regelverket bör stå tillbaka för artighet eller vänlighet. Därav mitt förslag. Om debatten måste ske skall den naturligtvis göra det, och omröstningen kommer därefter.
Budgetutskottets yttrande ställer sig positivt, enhälligt med en nedlagd röst, till Kittelmanns betänkande. Kittelmann har just på ett utmärkt sätt lagt fram orsakerna till det exceptionella stöd som planerats till Armenien, Georgien och, om så är lämpligt, Tadzjikistan.
I sitt skriftliga yttrande, som är bilagt till betänkandet, föreslår budgetutskottet två ändringsförslag. Det ena gäller att finansiella bestämmelser skall införlivas i rättsakter, i enlighet med gängse praxis och det andra betonar den exceptionella karaktären i kombinationen av " lån" och direkta " bidrag" . Det är faktiskt detta jag skulle vilja beröra i mitt inlägg. Denna metod bör ha en exceptionell karaktär och inte utgöra ett prejudikat.
Som jag sade har budgetutskottet, nästan med total enhällighet, antagit idén om denna kombination, men vill ändå betona dess exceptionella karaktär med hänsyn till att utskottet fäster särskild vikt vid sina förbindelser med de berörda länderna. Föredraganden nämnde för övrigt detta nyss.
Vad gäller de frågor som ställs i yttrandet till kommissionen har budgetutskottet i huvudsak fått positiva svar, främst avseende den planerade finansieringen på 95 miljoner ecu.
Detta, herr ordförande, är vad jag kan säga för budgetutskottets räkning.

Schroedter
Herr ordförande! Kanske även jag kan få ett par minuter av herrarna! Kära kollegor, som ännu håller ut. Vi låtsas som om beredskapsstöd verkligen vore en äkta hjälp. I praktiken är det så att länderna understödjs för att bli solventa för Internationella valutafonden, men med beredskapsstöd löses inte deras skuldproblem. Med hjälp av EU-lån lånar privata banker ut pengar till förmånliga villkor. Garanter för detta är de europeiska skattebetalarna. Mottagarländerna måste emellertid betala tillbaka pengarna till de privata bankerna. Det innebär att med EU: s hjälp uppstår skulder för dessa länder hos privata banker.
Detta kallar vi understöd för ekonomiska reformer i dessa länder! Jag tycker att det är ett problem, som vi principiellt bör sätta oss in i. På det hela taget tycker jag att det är bra att betänkandet skjuts upp, för då finns det även en möjlighet att Tadzjikistan inte eventuellt är med, utan kanske säkert, nämligen därför att vi måste visa på nya vägar. Tadzjikistan har gjort ett jätteframsteg till fred, vilket ingen hade väntat sig, och jag tycker att det är i den här riktningen som vi bör visa på nya vägar och inte lämna Tadzjikistan därhän.

Ordföranden
Ärade ledamöter, artikel 19 i vår arbetsordning ger ordföranden makt att organisera arbetet i plenum. Jag har inga illusioner, det är en kortlivad makt som dessutom alltid strikt övervakas av ledamöterna. I dag har jag dock inlett med att använda denna makt för att komma till slutet av debatten och nu gör jag det genom att överlåta ordet till van der Waal som, enligt vad jag har förstått, gör sitt sista inlägg för denna valperiod . Jag vill uttrycka vår uppskattning för det bidrag han har gett till det som är det fundamentala i vår institution: den demokratiska samlevnaden. I dag använder jag min makt, van der Waal, för att ge er klubban och den talartid som ni vill använda. Jag överlåter ordet till er.
(Applåder)

Van der Waal
Ordförande, hjärtligt tack för denna generositet. Vi måste här alla utnyttja vår tid till det yttersta. Jag uppskattar det mycket att ni i dag ger mig tillfället att något överskrida de två minuterna som officiellt givits mig. Jag gör det också med stort nöje eftersom jag får göra det med anledning av ett betänkande från min mycket värderade kollega Kittelmann, som nyss inledde det.
Vid behandlingen av partnerskapet och samarbetsavtalet med Georgien och Armenien tidigare i år uttalade vi förhoppningen om att intensifieringen av förbindelserna med de transkaukasiska republikerna skulle stimulera de ekonomiska och politiska reformerna i dessa länder. Förslaget som nu ligger framför oss från kommissionen om att lämna finansiellt bistånd till Armenien, Georgien och om möjligt också till Tadzjikistan, kan också ge en impuls till reformeringen. Det finansiella biståndet är ju avsett att hjälpa de berörda länderna att uppfylla sina betalningsskyldigheter.
Såväl kommissionen som kollega Kittelmann pekar på de katastrofala följderna av Sovjetunionens sönderfall för de tidigare sovjetrepublikerna. Upplösningen av sovjetekonomin resulterade i att betalnings- och handelstrafik avstannade, en sänkning av produktionen, betalningseftersläpningar och hyperinflation. Dessutom har infrastrukturen slagits sönder genom inhemska konflikter och jordbävningen i Armenien år 1988. Mot denna bakgrund är förslaget att ge Armenien och Georgien särskilt finansiellt stöd helt berättigat.
Detta oaktat att det i betänkandet Kittelmann helt riktigt görs ett antal anteckningar i marginalen i kommissionens förslaget. För det första måste en åtskillnad göras mellan Armenien och Georgien å ena sidan och Tadzjikistan å andra sidan. Armenien och Georgien har under de gångna åren visat att de seriöst vill reformera sina ekonomier. Med hjälp av ambitiösa stabiliseringsprogram har de lyckats att ansenligt minska de monetära och budgetära problemen. Tadzjikistan började först för kort tid sedan med ekonomiska stabiliseringsåtgärder.
Ännu viktigare är att IMF har slutit stand-by-avtal med Armenien och Georgien, medan förhandlingarna med Tadzjikistan ännu måste avslutas, Dessutom kan Tadzjikistan ännu inte utlova att de skall uppfylla sina betalningsskyldigheter till unionen. Det skulle då också skapas ett felaktigt prejudikat att redan nu också ta upp Tadzjikistan som potentiell stödmottagare i förslaget till extraordinärt finansiellt stöd. För det måste ett separat beslut fattas, när landet uppfyller villkoren.
En andra anteckning i marginalen i kommissionens förslag gäller gåvodelen i paketet. Förslaget att lämna bidrag med ett belopp på 170 miljoner ecu i långa lån med en gåvodel på 50 miljoner ecu, löser bara delvis skuldproblematiken för de berörda länderna. Dessutom är frågan om huruvida problemen adekvat tas itu med genom att åter bevilja lån. Detta gör det för Armenien och Georgien snarare svårare än lättare att sanera sin skuldbörda. Vi är då också överens med kollega Kittelmann att finansiellt bistånd så mycket som möjligt måste lämnas i form av gåvor.
Ecofin-rådet har inarbetat en stor del av de nämnda punkterna i principbeslutet som fattades i februari om finansiellt bistånd. Med det kan vi instämma. Det måste understrykas att det handlar om " extraordinärt" finansiellt bistånd. Kort sagt: ett undantag som inte utan vidare kan göras för andra länder. Precis på grund av karaktären som undantag måste råd och kommission uppmärksamma utvärderingen av resultaten som uppnås med finansiellt bistånd. I sinom tid kommer otvivelaktigt ett särskilt förslag från kommissionen angående Tadzjikistan.
Herr ordförande, än en gång hjärtligt tack för tiden som jag fick ta för detta sista bidrag. Det är ett särskilt ögonblick för mig, inte bara för att det är den allra sista frågan som kommer upp innan sommaruppehållet, utan också eftersom det är det sista bidraget som jag får lämna. Jag tackar er hjärtligt. Jag tackar presidiet hjärtligt, kolleger och alla parlamentets administrationstjänster för allt som jag har fått under de gångna 13 åren. Jag önskar också gärna kommissionen allt gott, här närvarande genom herr Van Miert. Det är mig ett särskilt nöje att jag får önska herr Van Miert lycka till eftersom jag har de bästa minnena av honom från den tiden då har var kommissionär för transport. Herr ordförande, hjärtligt tack, mina varmaste lyckönskningar till Europaparlamentet och alla kolleger, än en gång tack för vad jag har fått uppleva.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, van der Waal.
Jag överlåter ordet för två minuter till Habsburg-Lothringen.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, jag hör till de nyaste ledamöterna i detta parlament. Jag har bara varit här sedan november i fjol. Därför är det för mig en mycket stor ära att nu få prata i anslutning till van der Waal, eftersom jag själv under den korta tiden faktiskt har märkt vilket otroligt stöd och vilken pelare denne man alltid har varit för detta parlament, framför allt när det handlar om frågor om värderingar eller familjen. För mig är även kristna frågor av äkta intresse, och här var han ett av de mest betydande stöden i parlamentet. Jag vill tacka honom speciellt mycket för detta!
(Applåder) Vad beträffar betänkandet vet jag naturligtvis inte om jag ska skratta eller gråta när jag hör att man inte kommer att rösta om finansiellt stöd för Armenien, Georgien och Tadzjikistan i dag. Jag tycker att det är enormt viktigt att stödja dessa länder, både ur de ekonomiska aspekter som Kittelmann redan har nämnt, men även ur politiska aspekter.
Jag tror att de tre länderna är helt naturliga politiska partner för Europa, men de är också alla tre i ett mycket svårt och utsatt läge. De kan alla tre i mycket hög grad inkasseras av Ryssland, och de är starkare utsatta för Rysslands inflytande, än vi tycker om. Vi får inte glömma att Ryssland har visat att det å ena sidan är ett expansionistiskt land och å andra sidan att vår demokratiska standard inte nödvändigtvis förslår.
Framför allt Georgien har ju tyvärr många gånger visat sig vara Moskvas marionett. Man får heller inte glömma att den nuvarande presidenten Sjevardnadze bara är vid makten för att han med Rysslands hjälp har röjt undan den demokratiskt valde presidenten Gamsachurdia. Trots detta har Georgien visat många tecken på självständighet. Därför hoppas jag verkligen att detta kommer att leda till ett finansiellt stöd för dessa tre länder, eftersom vi därmed som européer kan visa på nya vägar.

Van Miert
Herr ordförande, föredraganden kommer inte att ta illa upp att jag i min tur börjar med att, jag vet inte vad jag skall säga, gratulera herr van der Waal, när han lämnar parlamentet eller om jag skall lyckönska honom till att han kan ta det lite lugnare. Det som jag i varje fall vill säga, damer och herrar, är hur mycket jag själv och också andra kolleger har värderat samarbetet med herr van der Waal i alla dessa år. Det är en utomordentligt bra parlamentsledamot med väldigt mycket kunskaper om ärendena som han behandlar och även ett mycket angenämt sätt att samarbeta på. Och precis som han, och jag tackar honom för det, har jag bra minnen från åren som vi framför allt samarbetat på transportområdet, så skulle jag också vilja säga att jag aldrig förglömmer hur innerligt, noggrant, positivt vi har kunnat samarbeta inom många transportområden. Jag tänker då särskilt på problematiken med de inre vattenvägarna som herr van der Waal alltid engagerat sig i med en oerhörd kännedom om frågan. Alltså mitt hjärtliga tack, och jag är säker på att jag också uttalar det för många andra kolleger i kommissionen som under hela denna tid har kunnat samarbeta med er.
Damer och herrar, nu till saken. När det gäller förslaget självt, naturligtvis vill jag i min tur också tacka herr Kittelmann för detta betänkande, men jag måste säga att jag är lite överraskad av faktumet att det i dag inte kommer att ske någon omröstning. Vi hade gärna önskat, naturligtvis, och förväntat att det skulle ske. Okej, det är en liten överraskning som snarare är något negativ för oss eftersom vi hade hoppas att nu i dag kunna ge en positiv signal, inte bara genom att diskutera betänkandet i dag, utan också genom att rösta. Jag förstår en del påpekanden som gjorts om det, men ändå måste jag säga en del. För detta stöd för ansträngningarna till stabilisering och reformering som de nämnda länderna gör inom ramen för ett ambitiöst IMF-program, det gör det också nödvändigt från vår sida att vi nu här klart och tydligt tar ställning. För vårt finansiella stöd, damer och herrar, kommer verkligen att bidra till att lindra behoven på utländska finansiella medel för dessa länder och stöder på det sättet fortsättningen av stabiliserings- och reformeringspolitiken. Det gör det också lättare för de berörda länderna att helt uppfylla sina utestående finansiella skyldigheter mot Europeiska unionen. Också måste vårt bistånd stimulera stöd från andra potentiella donatorer som egentligen avvaktar tills Europeiska unionen skapar tydlighet om sin politik i frågan. Så därför hade vi önskat att det innan ledigheten, skulle kunna ske en omröstning av parlamentet i ärendet. För övrigt, till biståndet som skall lämnas finns hårda villkor knutna. De lämnas endast till länder som har uppfyllt alla sina utestående finansiella skyldigheter gentemot gemenskapen eller som kan uppfylla dem och vidare verkställer sina anpassnings- och reformeringsprogram inom ramen för avtalet med IMF och Världsbanken på ett tillfredsställande sätt. Det handlar alltså här om ett undantagsbistånd som inte kan ses som prejudikat för jämförbara stöd till andra nya, oberoende stater.
Kommissionen är dock glad att förslaget globalt sett ändå får tydligt stöd från de parlamentariska utskotten som har arbetat med det. Och kommissionen kan i detta sammanhang acceptera det viktigaste ändringsförslaget, föreslaget från ert utskott för externa ekonomiska förbindelser, om att tillsvidare ta bort Tadzjikistan från detta förslag med hänsyn till att ert utskott uttryckligen uttalar sig för likvärdig hjälp för Tadzjikistan så snart de uppfyller villkoren. Det vill säga att avtalet med IMF har ingåtts.
Det som kommissionen inte kan acceptera, damer och herrar, är ändringsförslaget som har som mål att gå emot ytterligare kombination av lån och gåvor i hjälpoperationer. Sådana kombinationer av lån och gåvor har tidigare visat sig vara mycket nyttiga och kan också i framtiden vara till nytta om den ekonomiska situationen i de mottagande länderna är lämplig för det. Alltså det är därför som kommissionen helst skulle vilja ha kvar denna möjlighet. Än en gång, i grunden tror jag att vi är väldigt överens och jag hoppas i varje fall att denna fråga så snabbt som möjligt kan regleras.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Samland, ordförande för budgetutskottet, har begärt om ordet.

Samland
Herr ordförande! Det finns ingen meningsskiljaktighet i frågan. Vi har - och därför förvånar det mig att kommissionsledamoten är förvånad - faktiskt haft och har ännu en meningsskiljaktighet i denna fråga mellan de båda delarna i budgetmyndigheten. Vi ville egentligen lösa den i juli. Då flyttade emellertid den ena delen av budgetmyndigheten - rådet - fram en utredning, ett trepartsmöte respektive ett samråd till september. Och nu har vi svårigheter. Så ville vi inte ha det, utan vi ville lösa frågan i juli. Problemet är att samrådet inte kommer att ske förrän i början av september. Denna situation beror således på framflyttningen, nämligen att vi väcker motion om att vi i dag inte skall rösta om artikel 131. Det handlar inte om en konflikt i sak. Jag är säker - och för detta är jag också tacksam mot föredraganden av betänkandet för att han påpekade detta - på att vi med stor majoritet här i parlamentet i september under sammanträdesveckan kommer att kunna besluta om detta betänkande. Det handlar bara om dispyten med rådet.

Ordföranden
I enlighet med arbetsordningen måste jag nu ge ordet till en talare som är för Samlands begäran om att uppskjuta omröstningen och en talare som är mot denna begäran.
Jag överlåter ordet till Kittelmann.

Kittelmann
Herr ordförande! Jag har redan sagt att jag understödjer motionen. Jag vore tacksam, om ordföranden i sådana debatter, i vilken det kommer an på en motivering, från första början hade haft en chans att motivera den, då skulle nämligen alla kunna gå in på motionen under debatten. Jag ber emellertid alla mina kollegor att understödja denna motion från budgetutskottet.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag skulle vilja komma med två synpunkter. Den första är att jag tror att ordförande Samland i realiteten ämnar lämna över ärendet till utskottet, eftersom det är omöjligt att bordlägga debatten. Debatten har ägt rum och man kan inte bordlägga endast omröstningen. Jag tror därför att det snarare är artikel 129 som han vill hänvisa till.
Dessutom, och framför allt, undrar jag över vad han sade eller rättare sagt, jag tror att kammaren måste få ett förtydligande. Vad jag kan förstå gäller oenigheten mellan budgetmyndighetens två parter inte direkt Kittelmanns betänkande, utan anslagen och andra aspekter, främst sådana som rör forskning. Måste vi verkligen gå igenom denna trilogi för att kunna rösta? Ger vi inte en dålig signal till de länder vilka, som Habsburg sade nyss, otåligt väntar på stöd från Europa, om vi bordlägger debatten?

Ordföranden
Vi skall nu rösta om Samlands begäran.
(Parlamentet godkände begäran om att uppskjuta omröstningen.)

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Ärade ledamöter, tillåt mig att först uttrycka en önskan om att alla våra medarbetare i kabinerna får vila sina strupar, att våra vaktmästare får sätta sig bekvämt och att alla våra presidiebordsmedarbetare får vila från sin tjänstgöring och sitt uppdrag att bidra till en god funktion hos parlamentet.
Tyvärr inleddes, ärade ledamöter, denna vecka med sorg. Parlamentets ordförande har med eftertryck och allvar fördömt mordet på en ung man på 29 år vars enda brott var att han trodde på demokratin och att väljarna trodde på honom. Tillåt mig att som avslutande ord delge ett uttalande från Miguel Ángel Blancos mor, som på ett beundransvärt sätt har bemästrat sin sorg och sagt att hennes son inte har dött förgäves om hans död gagnar freden.
Vårt ansvar är att göra detta till verklighet. Att med demokratin som grund fortsatta kampen för en demokratisk fred.
Jag förklarar sammanträdesperioden för avslutad.
Sammanträdet avslutades kl. 12.15.

