Klimatförändring (fortsättning på debatten)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om klimatförändringar.
Johannes Blokland
Herr talman! Jag gör ett nytt försök. För det första vill jag varmt lyckönska kommissionsledamot Stavros Dimas och rådets ordförande, Sigmar Gabriel, för deras förslag och inspirerande anföranden. Det är särskilt tack vare Al Gores kampanj och Sir Nicholas Sterns rapport som klimatförändringarna har stått i rampljuset så mycket de senaste månaderna. Därför är det nu ett bra tillfälle att göra konkreta framsteg. EU måste gå i spetsen för klimatdebatten och för de åtgärder som måste vidtas. Det som är viktigt nu är att kommissionens senaste förslag tas upp av inte bara utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, utan även av medlemsstaternas regeringschefer. Klimatproblemen är så omfattande att de kommer att behöva finnas med på dagordningen i flera årtionden framöver.
Eftersom klimatförändringarna och därmed den globala uppvärmningen inte bara kan saktas ned kommer endast rigorösa åtgärder att få lämplig effekt. En nödvändig åtgärd är omställningen till kolfria bränslen och bränslen med låg kolhalt. Rent konkret innebär det att vi måste ta farväl av fossila bränslen. Europaparlamentet har redan angett att EU ska ha uppnått en 30-procentig minskning av koldioxid före 2020. Kommissionen däremot har föreslagit en 20-procentig minskning för att ge rum åt förhandlingar i ett försök att uppnå global enighet, som då skulle innebära en 30-procentig minskning av utsläppen i EU. Jag vill be kommissionsledamot Stavros Dimas att förklara för oss varför han tror att denna taktik kommer att fungera.
Herr talman! Jag vill be er om lite mer tid eftersom jag inte kunde tala i min normala takt.
Luca Romagnoli
Herr talman, mina damer och herrar! Det finns en tämligen utbredd önskan i parlamentet och synnerligen hos allmänheten att bekämpa klimatförändringarna. Jag vill dock säga något för att hjälpa till att lyfta fram den intellektuella ärlighet som vi är skyldiga de medborgare som inte är så insatta i ämnet. När vi talar om att bekämpa klimatförändringarna är det nämligen värt att förtydliga att vi bara hänvisar till människans miljöpåverkan och påverkan från människans aktiviteter och att det finns vetenskapliga bevis för att denna påverkan är mycket mindre betydelsefull än geofysiska och astronomiska faktorer.
Det är visserligen praktiskt med en energipolitik som inte bara är så miljövänlig som möjligt utan även garanterar den energiförsörjning som är avgörande för vår utveckling, något som hittills har varit en avlägsen utsikt i EU med allt vårt politiska oberoende från länder utanför EU. Jag instämmer naturligtvis i utsläppsminskningsmålen, liksom i insatserna för att ta fram förnybara energikällor. Allt detta är så klart rätt, och det verkar vara en bra idé att uppmuntra människor till att använda miljövänligare bilar. Men är det inte så att situationen kommer att sluta som i Italien där 2007 års budgetlag gynnar de som har möjlighet att köpa nya bilar och faktiskt fördömer de som är sämst bemedlade som inte har råd att byta sin bil till begränsad rörlighet och höga kostnader?
Slutligen, mina damer och herrar, och ni får ni inte tro att jag har något emot kineser, frågar jag än en gång: Finns det någon poäng med alla våra unilaterala insatser för hållbarhet när Kina och Asiens ekonomiska tigrar på ett år släpper ut lika mycket klimatförändrande gaser i atmosfären som EU-länderna producerar på tio år?
Sigmar Gabriel
rådets ordförande. (DE) Herr talman! Jag begär ordet än en gång för att kraftfullt besvara Rebecca Harms angrepp på det tyska ordförandeskapet när det gäller frågan om det tyska ordförandeskapets inställning till fordonsindustrins inverkan på hur vi hanterar klimatförändringarna.
Det första jag vill säga till Rebecca Harms är att ordförandeskapet ännu inte kan inta någon hållning i denna fråga eftersom kommissionen inte har lagt fram något förslag, och vi har inte heller haft några överläggningar på rådsnivå. Om man antar att ni menar den tyska regeringens hållning, fru Harms, är det ett antal saker som ni bör lägga märke till. Det första är att ni har helt fel när ni påstår att den tyska förbundsregeringen är emot ett lagförslag och en EU-täckande lagstiftning om koldioxidutsläpp på 120 gram per kilometer. Den tyska regeringen är enig om att det givetvis behövs EU-lagstiftning för att genomdriva en utsläppsgräns på 120 gram koldioxid per kilometer om den europeiska fordonsindustrins frivilliga åtaganden visar sig vara ineffektiva. För det andra anser dock den tyska förbundsregeringen att ...
(Häcklande)
... om den europeiska fordonsindustrin har satt upp ett mål för 2012 får vi lita på det. Inte heller där intar den tyska regeringen någon hållning mot.
Däremot är den tyska förbundsregeringen övertygad om att vi måste uppnå detta mål om 120 gram tillsammans och med hjälp av två saker - den första är fordonsteknik och den andra inkluderingen av vissa biobränslen.
(Häcklande)
Jag har ingen aning om vad ni menar med att det inte fungerar. Det är något som vi får diskutera när den tiden kommer, men min poäng är: Vill vi - och jag skulle verkligen föredra om vi fortsatte denna debatt lugnt och sansat - vill vi att följderna av utvecklingen av första generationens biobränslen ska vara en ökad konkurrens bland livsmedel, som vi redan har sett konsekvenserna av i Mexiko där majsbrödet som är basföda för de allra fattigaste har blivit 60 procent dyrare, eller vill vi investera i syntetiska bränslen, i andra generationens biobränslen? Ja eller nej?
Om det är det vi vill måste vi få marknaden att bli intresserad av det. Det behöver inte sägas att det ligger i fordonsindustrins och oljeindustrins intressen att utveckla syntetiska bränslen som undanröjer konkurrensen inom livsmedelsindustrin om vi gör så att de kan uppnå en del av detta 120-gramsmål genom att ta hänsyn till biobränslen. Substansen i det måste kanske diskuteras, men vill jag be Rebecca Harms att sluta få det att framstå som om den tyska regeringen hade någon invändning mot att 120-gramsmålet genomdrivs genom lagstiftning.
För det tredje hoppas jag att vi är eniga om att detta mål måste gälla ett genomsnitt över hela skalan av motorfordon genom att alla motorfordon minskar sin förbrukning och sitt utsläpp av koldioxid, från toppen av skalan till de mindre och medelstora modellerna. Om det som den europeiska fordonsindustrin har åtagit sig att göra måste genomdrivas genom lag kommer det att göras som tänkt, alltså över alla fordonsklasser, så att vi får ett genomsnitt av 120 gram koldioxid per kilometer.
Min fjärde kommentar, till Rebecca Harms fördel, är att jag anser att det finns två saker som vi verkligen måste göra. Hon och jag kanske kan komma överens om åtminstone det, och det jag säger är också den tyska regeringens hållning. Det skulle vara fel att blanda in fordonsindustrin i EU:s utsläppshandel eftersom det skulle få som konsekvens att utsläppshandeln skulle bli ännu mer komplicerad, och den är redan för komplicerad som den är. Därför är det logiskt att hålla detta utanför systemet med utsläppshandel.
Vi kanske också kan komma överens om att minskningen av koldioxidutsläpp är en uppgift för framtiden, som vi inte bör lämna över till den privata sektorn genom att i slutanalysen säga att den är avhängig av individers körvanor. Det är en teknisk utmaning, och vi vill ta itu med den på ett tekniskt sätt, genom att byta motorfordonsteknik och ta hänsyn till utvecklingen av syntetiska biobränslen och till hur de tillkommer.
Om er fråga hade att göra med den tyska regeringens hållning hoppas jag att ni är nöjd med mitt svar. Men om er fråga riktade sig till ordförandeskapet - och det var så jag uppfattade det - skulle jag vara tacksam om ni vore hövlig nog att ge ordförandeskapet en chans att ha åtminstone en allmän debatt i rådet (miljö), vilket vi kommer att kunna ha först när kommissionen har lagt fram ett meddelande om ämnet.
Jag måste säga att om det var meningen att ert förslag skulle uppfattas som en begäran om ett sådant meddelande för att möjliggöra en allmän debatt skulle det vara den delen - och enbart den delen - av ert tal som jag var enig om.
(Applåder)
Avril Doyle
(EN) Herr talman! Jag lyssnade mycket noggrant till vad Sigmar Gabriel sa, för i dag står det på de irländska löpsedlarna att ”Tyskland motsätter sig EU:s gränser för utsläpp från bilar”. I tidningarna står det vidare att ”Tysklands förbundskansler Angela Merkel lovade att 'med full kraft' bekämpa planerna på att införa generella gränser för koldioxidutsläpp från bilar ...”. Eftersom jag bara har två minuters talartid kan jag inte fortsätta citera.
Ni har en stor pr-kampanj framför er, herr Gabriel, om det är det ni säger som är korrekt snarare än det som den tyska rådsordföranden säger. Vill ni därför vara vänlig att reda ut den förvirring som råder för närvarande, i synnerhet som förbundskansler Merkels anförande i inledningen av det tyska ordförandeskapet var utmärkt och mycket uppmuntrande just på detta område, och hon har garanterat att denna fråga kommer att ha hög prioritet på dagordningen för toppmötet i mars.
Det behövs en större politisk uppslutning i den här debatten. Det verkliga problemet är - och jag säger detta genom ordförandeskapet både till vår kommissionsledamot och till minister Gabriel - att vi har överlåtit det till våra tjänstemän och diplomater. Det stämmer att Nairobi var ”ett steg framåt” i fråga om att bereda vägen. Det var vad ni sa. Men det var ett minimalt steg framåt, ett vilseledande steg framåt: det var knappt någon förbättring av vad man redan hade kommit överens om i Montreal.
Det är meningslöst att tusentals av oss från hundratals länder sammanträder en gång om året och förbrukar koldioxid för att flyga till alla möjliga platser för att huvudsakligen diskutera vad som bör finnas på dagordningen och sedan åka hem igen efter två veckor, bara för att komma tillbaka 12 månader senare och återuppta diskussionen om dagordningen som vi avbröt 12 månader tidigare! Om det vi säger och alla rapporter från ekonomer, icke-statliga organisationer, miljöaktivister och eminenta forskare stämmer - och de stämmer, 99 procent av samhället håller med om att de stämmer - måste vi nå högsta politiska uppslutning i lösningen på problemet. Det innebär att det måste ske på toppmötesnivå: inte bara vid toppmöten utan också vid klimatkonventionens partskonferenser och partsmöten och i Nairobi och på alla andra platser där vi sammanträder. Vi måste tvinga upp problemet på minister- och statschefsnivå under 12 månader om året och inte bara under årsmötet för FN:s ramkonvention om klimatförändringar och partsmötet i Kyoto.
Det behövs en politisk uppslutning på högsta nivå. Genomför dagordningen!
Dorette Corbey
(NL) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Gabriel! Jag hoppas verkligen att vi kan komma överens om förslaget om att minska koldioxidutsläppen från bilarna till 120 mg och dessutom om en ytterligare minskning av andra generationens bränsle. Det finns ett desperat behov av att vidta åtgärder, eftersom många människor är mycket oroliga över klimatförändringen. I morgon kommer FN att meddela att jorden värms upp snabbare än vad vi tidigare trodde. EU måste visa ledarskap när det gäller att lösa problemet. Därför är det viktigt att vi intar en fast hållning för dessa 30 procent och att vi inte ger efter och godtar 20 procent om inte de övriga länderna i världen ansluter sig. Det är mycket nedslående att vi är så beroende av andra länder, även om jag kan förstå varför. För det första har vi en moralisk skyldighet mot resten av världen. Eftersom vi har orsakat klimatförändringen måste vi också lösa problemet. För det andra är det enligt Sternbetänkandet mycket mindre kostsamt att anta en solid klimatpolitik än att betala för de kostnader som följer av att anpassa sig till den globala uppvärmningen. Klimatpolitiken erbjuder många möjligheter till innovation och sysselsättning.
Chris Davies
(EN) Herr talman! Ordförandeskapet har börjat mycket bra när det gäller den här frågan. Jag betvivlar inte ministerns engagemang för ett ögonblick, och det gladde mig verkligen att höra förbundskanslerns starka ord för någon vecka sedan. Men retoriken måste naturligtvis matchas av åtgärder, och Tyskland har ett problem. Man har först och främst problem med den nationella fördelningsplanen. Jag inser att det finns ett problem med skillnad i tolkning mellan ordförandeskapet och kommissionen, men det hjälper inte att ni befinner i den besvärliga situationen att ni inte har någon godkänd nationell fördelningsplan. Se till att ordna detta.
Sedan har vi naturligtvis dagens fråga om den tyska bilindustrin och retoriken i de olika tidningarna. Jag kommer precis från en utfrågning, som jag är ordförande för och som jag kommer att återvända till, om en minskning av koldioxidutsläpp från motorfordon. Det tydliga budskapet från många av experterna som har talat är att 120 gram per kilometer är fullt möjligt att uppnå inom den femåriga tidsplan som vi talar om till kostnaden av tusen euro: det är den uppskattning som många av dessa experter gör. Och det innebär tusen euro med snabb återbetalning för bilägare till följd av sparsamhet i fråga om bränsle och sparade pengar vid bensinpumpen.
Jag skulle vilja fråga er hur ofta industrin säger ”detta är omöjligt; det skulle innebära slutet på vår verksamhet om Europeiska unionen gjorde så; det kommer att bli en mycket dyr historia, Europaparlamentet” i miljödebatterna? Ofta genomför vi sedan lagstiftningen och på något sätt försvinner problemen, industrin klarar ut situationen, vi blir mer konkurrenskraftiga och vår ställning stärks runtom i världen. Jag misstänker att samma sak kommer att hända igen. Industrin överdriver; det gör den alltid.
Vi talar om att ta itu med frågan om klimatförändringarna. Om vi tittar på realpriset på en bil, som har sjunkit i en sådan betydande grad under de senaste 20 eller 30 åren, och som vi säger skulle kosta tusen euro mer om vi minskade utsläppen med 25 procent, vilket fortfarande skulle innebära att realpriset på en bil skulle vara lägre än det var för 30 år sedan, kan vi då inte acceptera det priset? Hur kan vi se på våra barn och säga att vi inte var beredda att betala bara lite mer för att få till stånd en sådan stor skillnad?
(Applåder)
Claude Turmes
(DE) Herr talman! En av anledningarna till att jag anser att vi ska utöka denna debatt om bilar är att den betonar klyftan mellan ord och handling. Sigmar Gabriels förslag om att kombinera blandningen av biobränsle med kravet på effektivitet hos motorfordon fördunklar frågan. Även om jag säljer en bil som kan använda biobränsle kan jag inte vara säker på att kunden kommer att använda det senare. Av den anledningen är det långt ifrån tydligt i det system som ni föreslår hur resultatet ska mätas, och det ger upphov till mycket stora problem.
Även om ni talar i termer av koldioxidutsläpp på 120 gram per kilometer, så vill ni egentligen samma sak som de tyska biltillverkarna, nämligen 130 eller 140 gram. Det skulle innebära ett ödesdigert steg, inte bara för EU utan för hela världen. Målet på mellan 60 och 100 gram måste uppnås senast 2020, och därför innebär 120 gram endast ett steg på vägen. Jag vill också tacka för era förtydliganden. Jag hoppas att Angela Merkel och Michael Glos har samma uppfattning, för det har inte varit helt klart i medierna under de senaste dagarna. Jag må inte vara tysk, men för mig har Tyskland alltid varit en av de främsta ledarna eftersom den tyska allmänheten ger högsta prioritet till miljöskydd och till klimatförändringen. Därför är det en stor skam för det tyska ordförandeskapet, som har beslutat sig för att uträtta stordåd för klimatförändringen, att vika undan redan första gången ekonomin utsätts för minsta press.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Herr talman! Forskarna har slagit larm under åratal. Vi talar inte om en framtida fara utan om ett nuvarande hot. Därför räcker det inte med ambitiösa uttalanden. Det krävs specifika åtgärder med påtagliga och kvantifierbara resultat. Exemplet med bilen är ett typexempel. Så fort generella uttalanden går mot specifika åtgärder reagerar påtryckningsgrupperna. Min uppfattning är att våra och våra barns liv väger tyngre och räknas högre än bilindustrin.
Vi välkomnar specifika åtgärder som en minskning av koldioxidutsläppen, stöd till förnybara energikällor, rena bränslen samt nya och renare tekniker. Europaparlamentet uppmanar kommissionen och rådet att fastställa högre mål och, än viktigare, att uppnå dem. Vi måste kraftigt förändra våra levnads- och konsumtionsvanor. EU måste ta täten för att skapa ett stort globalt förbund. Kyotoprotokollet som en del fortfarande vägrar att anta är inte längre tillräckligt.
Derek Roland Clark
(EN) Herr talman! Denna fråga är kringgärdad av halvsanningar och missvisande uttalanden som skapar tvivel runt frågans okränkbarhet och leder till fler frågor än svar. Varför hänvisar man exempelvis ständigt till kolutsläpp, i alla fall utanför kammaren? Kol är ett svart ämne i fast form. Det är sot, grafit eller stenkol. Man borde tala om koldioxid, som förresten inte är ett förorenande ämne utan en naturlig beståndsdel i atmosfären. Varför sa chefen för en brittisk miljöbyrå till mig att man inte kunde binda den globala uppvärmningen till klimatförändringar? Om den globala uppvärmningen är en följd av koldioxid och växthuseffekten, snarare än av en variation i solaktiviteten, varför kunde då denne chef inte säga om växthuseffekten ökar i förhållande till den ökade mängden koldioxid eller ökar kraftigt av samma mängd koldioxid - en exponentialfunktion - eller i minskande grad, vilket innebär en avsmalnande grafisk kurva och en statisk effekt vid någon tidpunkt?
Varför visar Sternrapporten en grafisk kurva formad som en hockeyklubba över den globala uppvärmningen - en stadig ökning under 2000 år - när det faktiskt var varmare på 1400- och 1500-talet än det är nu? Varför säger Miljöförbundet Jordens Vänner att avfallsförbränning för framställning av elektricitet producerar mer koldioxid än konventionella gaseldade generatorer när mycket av avfallet i själva verket är biobränsle och därmed kolneutralt? De bortser från att deponering av avfall producerar metan, vilket är en 12 gånger så kraftig växthusgas som koldioxid.
Slutligen, varför kör kommissionens ordförande omkring i en bil som producerar 1,6 gånger så mycket koldioxid per kilometer som den genomsnittliga typ bil som jag kör?
Jana Bobošíková
(CS) Herr talman! Ett antal experter har hävdat att bortsett från spekulationer som bygger på kortsiktiga varningar så finns det inga säkra vetenskapliga bevis för att växthusgaser från den industriella tillväxten är orsaken till problemet med klimatförändring. Klimatförändring tar miljontals år, och klimatet kommer naturligtvis att förändras. Jag delar därför inte uppfattningen att vi kan ändra jordens historia med hjälp av våra dagliga rutiner. Jag anser att den uppfattningen är arrogant och antropocentrisk.
Omhändertagande av jorden har inte mycket att göra med handel med utsläppsrätter, införande av striktare normer, antagande av ny lagstiftning eller kraftiga investeringar för att minska utsläppen hos befintliga energikällor. Det vore betydligt bättre att investera i utvecklingen av nya energikällor och av kärnkraftsenergi. Jag anser verkligen att dagens trångsynta och anti-kärnkraftsmässiga inställning till global uppvärmning, i skepnad av växthusgasbekämpning, kommer att leda oss till en återvändsgränd där både våra inkomster och vår frihet kommer att minska. En sådan inställning innebär helt klart inte att ta hand om jorden i enlighet med våra barns intresse.
Françoise Grossetête
(FR) Herr talman! Vi står inför en fyrfaldig utmaning. Den första är själva klimatförändringen och allmänhetens önskan att angripa den. Den andra är det internationella engagemanget i kampen mot klimatförändringen. Den tredje är den innovation som krävs för att förändra tillverkningsmetoderna och energiförbrukningen. Den sista är ländernas anpassning till klimatförändringens oundvikliga konsekvenser.
Det är frestande att ställa frågan vad EU egentligen väntar på innan det tar upp en riktig debatt om kärnkraft, och med det menar jag en seriös och opartisk debatt. Jag uppmanar er att hålla denna debatt utan ytterligare fördröjning. Alternativet med förnybar energi är visserligen mycket tilltalande, men vi har inget val utan vi måste se realistiskt på detta.
Låt oss titta på två exempel, nämligen vindkraft och biobränsle. Vindkraft står för 0,05 procent av världens energiförbrukning. Hur snabbt skulle vi behöva utveckla vindkraften för att uppnå 2 procents årlig ökning av den globala förbrukningen av en sådan energikälla under en 30-års period? Det är omöjligt att ens fundera över. Biobränsle är däremot ett intressant och medievänligt sätt att hantera ett problem inom jordbrukspolitiken, men möjligheterna som erbjuds med biobränsle begränsas av det tillgängliga jordbruksområdet.
Herr Dimas! Ni måste övertyga er kollega, kommissionsledamot Günter Verheugen, att inte ställa hinder i vägen för våra ambitioner. Herr Gabriel! I en del strider måste vi stödja vissa industrier som inför detta globala hot tar till reträttstrider. Jag litar på att de tyska biltillverkarna kan komma med de positiva svar som vi så väl behöver.
Vad ska vi då säga till tredjeländer? Ska vi exempelvis tala om för Kina att det inte har rätt att utveckla sin ekonomi? För att inte tala om EU:s hyckleri med att dunka sig självt i ryggen när det gäller handeln med utsläppsrätter.
Avslutningsvis kommer de som ger efter för katastrofscenarier endast att destabilisera allmänhetens uppfattning. Vi måste öka medvetenheten och informera allmänheten, men det tjänar ingenting till att skrämma upp folk. Det är inte konstruktivt. Vi måste försöka föreslå användbara lösningar. Det kräver att alla anstränger sig, och tid är vår enda prioritet.
Riitta Myller
(FI) Herr talman! Klimatförändringen har blivit en verklighet för många först nu när man har uppskattat kostnaden för den. Enligt en uppskattning skulle kostnaden för att inte agera kunna bli så mycket som 20 procent av den globala bruttonationalprodukten. Om vi emellertid agerar nu och stoppar klimatförändringen vid två grader kommer kostnaden att bli en bråkdel av det. Dessutom kommer investeringarna i en ekonomi med låga utsläpp att skapa en global marknad för energieffektiv teknik, vilken förutspås växa till ett värde av upp till 27 miljarder euro fram till 2020.
För att EU ska vara en del av denna tekniska utveckling måste unionen skapa en livskraftig inhemsk marknad för förnybara energikällor med låga utsläpp. Vi måste komma ihåg att kärnkraftsenergi inte är svaret på detta problem. I synnerhet inte om vi vill att EU ska vara en självförsörjande energiekonomi.
Henrik Lax
Herr talman! Jag ska inte upprepa det som redan sagts, utan jag vill bara ta upp en sak. Europaparlamentet måste inleda en direkt dialog med den nyvalda amerikanska kongressen. I stället för att följa med i den amerikanska debatten via medierna är det vårt ansvar att agera.
Den politiska balansen i kongressen har förändrats, och just nu kan dörren stå öppen för det samarbete som måste komma till stånd för att en förändring ska ske. Kongressen har nu till och med grundat ett särskilt underutskott för klimatförändring. Om EU och USA gör gemensam sak är vi starka. Bara tillsammans kan vi påverka länder som Kina och Indien, så att också de skulle fås med i den globala utsläppshandeln. De ska inte först fritt få förorena sin och vår miljö bara för att de är utvecklingsländer och först därefter, när de nått en hög levnadsstandard, ta på sig ett globalt miljöansvar.
Jag föreslår att miljöutskottets ordförande omedelbart tar kontakt med sitt systerutskott i den amerikanska kongressen. Redan denna vår borde det ordnas ett gemensamt möte mellan de ansvariga utskotten. Målet för denna dialog måste vara att få USA och övriga länder som lämnats utanför utsläppshandeln att gå med i den.
Vi som representerar Europas folk måste våga ta tjuren vid hornen. Därför är vi valda.
Caroline Lucas
(EN) Herr talman! Vältaligheten har varit stor här under eftermiddagen, i synnerhet från rådets sida, men det som saknas är en känsla av prioritering och ett åtagande för att vidta ambitiösa åtgärder. Det är uppenbart att EU måste göra mycket mer och visa verkligt ledarskap.
Men under min talartid på en minut vill jag be er, kommissionsledamot Dimas, att göra något mycket specifikt. Det har diskuterats mycket om vad som är felet i dag, men inte tillräckligt om vad vi måste göra - några av svaren.
Jag vill ta upp frågan om personliga utsläppsrätter för koldioxid. Det är ett system som man visar allt större intresse för i många medlemsstater och som innebär att man tilldelar utsläppsrätter till alla individer, fördelade jämt per person, som sedan återköps, exempelvis genom köp av fossila bränslen eller elektricitet för personlig användning, och med tiden minskar naturligtvis dessa utsläppsrätter.
Det är ett komplement till systemet med handel med utsläppsrätter, men det är på många sätt mer skäligt än en mycket högre beskattning, eftersom det är ett system med ett övergripande och allt lägre tak och eftersom det på ett avgörande sätt engagerar människor på ett personligt plan. Det påverkar personers enskilda val, eftersom ett av de största hindren för individuellt agerande är känslan av att grannen inte gör detsamma som du. Jag vill därför be era tjänsteavdelningar att undersöka vad de kan göra för att uppmuntra användandet av sådana system i Europeiska unionen.
Umberto Guidoni
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! De över 40 dödsfallen som orsakades av stormen Kyrill är ett sorgligt varsel om vad som väntar oss inom en snar framtid. Global uppvärmning och den tillhörande klimatförändringen är inte något som miljögrupper har hittat på. Under 1900-talet steg medeltemperaturen med över en halv grad, och vi måste söka efter orsaken i utsläppen av växthusgaser som uppstår på grund av människans handlingar. EU står för cirka 14 procent av dessa utsläpp. Det är den högsta andelen per person i världen. Därför måste kampen mot klimatförändringen, som behöver hjälp av samtliga länder, ledas av de mest utvecklade länderna.
EU måste därför fortsätta att arbeta i Kyotoprotokollets anda. Det har fått oss att räkna med teknisk innovation. Under senare år har man emellertid tagit en del steg bakåt, i synnerhet när det gäller energi, och de senaste förslagen från kommissionen har inte levt upp till förväntningarna. Trots att ni själv, herr Dimas, bad att utsläppen skulle minskas med 30 procent jämfört med 1990 års nivåer så nåddes en klen kompromiss om att minska dem med 20 procent. Det finns inte heller någon strategi för transportsektorn för alternativa energikällor eller tekniker för grönt väte. För att inte tala om tvetydigheten när det gäller kärnkraftsenergi...
(Talmannen avbröt talaren.)
Johannes Blokland
(NL) Herr talman! Industrin måste märka att drastiska åtgärder kommer att vidtas. Utsläppsrätter kommer att minskas årligen, och tilldelningen av kostnadsfria utsläppsrätter måste upphöra. Eftersom alltfler sektorer måste omfattas av det obligatoriska systemet med handel med utsläppsrätter välkomnas dessutom kommissionens önskan om att även räkna in flygindustrin. Både producenter och konsumenter måste ta sitt ansvar när det gäller klimatet. Vi måste alltså alla göra det.
Som en sista kommentar får vi inte ensidigt försöka ta itu med klimatproblemet, vilket skulle innebära att åtgärder leder till andra miljöskador. Produktionen och förbränningen av biobränsle måste vara miljövänlig, och det var det som var problemet med palmolja. Den typen av miljömässiga klavertramp måste undvikas i framtiden.
Hans-Peter Martin
- (DE) Herr kommissionsledamot, herr Gabriel! Jag har bara en minut på mig att övertyga er. Det enda jag kan säga efter att ha lyssnat till er är att lejonet har ett kraftfullt rytande. Vi vet att det är president Bush som håller i makten. Ert sätt att ryta, minister Gabriel, påminner om hur en av era företrädare, Klaus Töpfer, röt 1992 när vi befann oss i nästan samma situation. Det verkade nästan som om en historisk möjlighet öppnades för oss någon gång mellan murens fall och globaliseringen, men eftersom ingenting hände tjänar det som exempel på vad vi inte ska göra.
Jag vill emellertid uppmana er att hålla er till denna fråga och att så elegant som möjligt väja för motståndet som ni möter från den tyska bilindustrin och verkligen koncentrera er på sakfrågan. Naturligtvis måste ni vara medveten om att detta inte sker utan uppoffringar. Om ni lyckas övertyga de rika medlemsstaterna att det är sexigt att klara sig utan, så kan ert politiska öde komma att bli detsamma som efterträdaren för den miljöminister som jag nämnde. Det vore inte dåligt för er och troligtvis inte heller för världen.
Gunnar Hökmark
(EN) Herr talman! Vi har två uppgifter som vi måste uträtta: en är att minska koldioxidutsläppen, och den andra är att säkerställa att vi kan möta de förändringar som följer vid klimatförändringar. För båda dessa uppgifter krävs det att vi har resurser för investering, att det finns möjligheter till tillväxt och tillfällen att ta hand om miljön. Gränser och mål är viktiga i detta sammanhang, men det är lika viktigt att vidta åtgärder som är förenliga med ekonomisk tillväxt och resurser för investering för att säkerställa vad vi måste göra.
Ibland kan vi titta närmare på mer praktiska och realistiska åtgärder. Jag ska bara nämna två sådana. Långtradarkombinationer är ett av de mer konkreta sätten att minska koldioxidutsläppen på i fråga om vägtransport. Herr kommissionsledamot, herr rådsordförande! Ni kan vidta praktiska åtgärder för att göra något åt detta och få konkreta resultat.
Den andra uppgiften berör energipolitiken. Avvecklandet av kärnkraften på det sätt och i den takt som planeras i dagens Europa kommer definitivt att leda till ökade koldioxidutsläpp. Om vi lyckas med att lansera mer förnybara energikällor så kommer avvecklingen av kärnkraften att minska framstegen, och vi kommer kanske att sluta på minus med ökat koldioxidutsläpp.
Jag skulle vilja att det tyska ordförandeskapet visade vägen för en ny politik. Inte för att lösa problemet med växthuseffekten, som vissa anser, utan för att inte göra saker och ting värre. Vi måste behålla åtminstone samma andel energi från kärnkraften som vi har i dag om inte koldioxidutsläppen ska öka.
Det behövs högteknologi och inte lågteknologi, mer handel och inte mindre, mer investeringar och inte mindre och större tillväxt, inte mindre. Utmaningen består i att kombinera dessa, och jag ser fram emot ert svar på de två särskilda uppgifter som jag tog upp, hur politiskt obekvämt det än skulle kunna vara för er.
Edite Estrela
(PT) Klimatförändringen är inte någon framtidsskildring, som Kofi Annan sa i Nairobi. Det är ett globalt problem som kräver ett globalt gensvar från både regeringar och medborgare. Regeringarna måste brådskande vidta effektiva åtgärder. Men även medborgarna måste ändra sina rutiner och livsstilar, exempelvis genom att inte använda sina bilar och genom att promenera mera, vilket är både hälsosamt och skyddar miljön.
Både det tyska och det portugisiska ordförandeskapet prioriterar kampen mot klimatförändringen. Jag hoppas att de tillsammans kan ge denna kamp ett kraftigt uppsving och att EU kommer att ta chansen att leda förhandlingar mot ett helt nytt angreppssätt när det gäller klimatfrågan vid FN:s nästa konferens på Bali under det portugisiska ordförandeskapet. Tack för ert utmärkta omdöme, herr Gabriel.
Anne Laperrouze
(FR) Herr talman! Kommer fossila bränslen att ha tagit slut om vi tänker oss framåt i tiden till 2030-2050? Kommer projektet internationell termonukleär experimentreaktor (ITER) att kunna uppfylla löftet om fusion? Kommer energikällorna att räcka till med tanke på Kinas och Indiens kraftiga tillväxt? Vilka följder får tillväxten för klimatet? Vi har inte nödvändigtvis alla svaren på dessa frågor. Vad som emellertid är klart är att vi måste agera inom en europeisk och världsomfattande strategi, för energi är ett grundläggande behov, och den globala uppvärmningen måste stoppas.
Jag välkomnar de ambitiösa målen som består av att minska utsläppen av växthusgaser med 30 procent till 2020. EU måste sända ett kraftfullt meddelande om att beteende och mentalitet måste förändras så att man kan finna innovativa lösningar med globala följder.
Jag välkomnar även de åtgärder som kommissionen föreslog, men de måste åtföljas av politisk handling. Därför måste mer göras för att tvinga medlemsstaterna till att vidta proaktiva åtgärder, exempelvis i samband med användningen av biobränsle och förnybar energi, samt att vidta skatteåtgärder för att både främja energisparande och energieffektivitet i byggnader.
Dessutom bör man, utan att vilja måla upp ett katastrofscenario, med mediernas hjälp lansera en kommunikationskampanj i EU för att informera EU:s medborgare om enkla saker som alla kan göra för att hjälpa till att skydda klimatet. Den framtid som vi önskar kommer att formas av grundläggande teknisk utveckling och de handlingar som vi alla kan genomföra med start i dag.
Satu Hassi
(FI) Herr talman, mina damer och herrar! I övermorgon kommer FN att publicera en vetenskaplig undersökning enligt vilken jordens temperatur troligtvis kommer att öka med tre grader under detta århundrade. Det skulle innebära att Grönlands istäcke oundvikligen skulle smälta och havsnivån skulle stiga med minst sju meter. Det betyder att Europas karta skulle behöva ritas om. Detta måste förhindras.
Vi måste vidta mycket brådskande praktiska åtgärder för att förhindra att jordens temperatur ökar med mer än två grader, vilket är EU:s mål. Vi måste emellertid gå från retorik till praktik. I detta sammanhang är det en enorm besvikelse i dag att se att Europeiska kommissionen återigen har skjutit upp frågan om obligatoriska begränsningar för koldioxidutsläpp.
Vi måste förstå att det viktigaste av allt är åtgärder som syftar till att förbättra energi- och bränsleeffektiviteten. Det gäller även för transport. Vi kommer inte runt detta genom att ersätta biobränsle med förbättrad energieffektivitet. Skulle vi försöka med det, skulle det bara att leda till att miljövännerna vänder sig mot biobränsle.
(Applåder)
Pilar Ayuso
(ES) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Först vill jag tacka kommissionen och rådet för deras närvaro vid denna debatt om denna fråga och den strategi som ska gälla i framtiden.
Vi är alla överens om principen att minska de förorenande utsläpp som ligger bakom kommissionens och medlemsstaternas förslag. Vi är överens om diagnosen, men vi har vissa svårigheter med vilka botemedel vi ska använda och vilket ansvar som vilar på var och en. Det gläder mig att ha hört något här som jag anser vara väsentligt, nämligen att det krävs ett internationellt avtal om att minska utsläppen som omfattar alla. Om vi inte åstadkommer det så kommer det att bli svårt att finna en lösning om målen fastställs ensidigt, bland annat därför att EU på egen hand varken kan minska världens utsläpp eller fastställa mål för att bibehålla temperaturerna på global nivå.
Jag anser uppriktigt att våra huvudsakliga mål måste vara att ingå globala avtal genom att både vi och, naturligtvis, även våra industrier anstränger oss. Precis som ni, herr kommissionsledamot, skulle jag personligen föredra ett flexiblare mål till vilket alla förbinder sig, i stället för ett mål på en 30-procentig minskning utan att ha någon uppfattning om vem som skulle skriva under det.
Utöver det måste vi ta ett antal principer med i beräkningen. För det första måste de länder som historiskt sett har orsakat mest föroreningar minska sina utsläpp i högre grad, och rimliga gränser för framtiden ska sättas för tillväxtekonomierna. För det andra måste alla sektorer ta sitt ansvar enligt sina utsläpp, för det tjänar ingenting till att tala om elektricitet men inte om transport. För det tredje måste vi också tänka på fördelarna med jordbrukets och skogens kolupptagning, vilka är naturliga miljöregulatorer.
Slutligen vill jag peka på vikten av att främja förnybara energikällor och rena former av transport samt att det är brådskande att vi håller en seriös diskussion om kärnkraftsenergi en gång för alla.
Eluned Morgan
(EN) Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och ministern för deras personliga engagemang i denna mycket viktiga fråga och påminna parlamentet om att dessa två är de goda i sammanhanget! Det finns många personer inom kommissionen och rådet som kommer att motarbeta dem i fråga om detta. De förslag som kommissionen har lagt fram är verkligen ambitiösa. Men de är inte tillräckligt ambitiösa, och man fullföljer inte det som vetenskapen visar. Vetenskapen visar att vi, om vi ska fullfölja det som ministrarna redan har beslutat - dvs. att inte överstiga två grader - måste genomföra en 30-procentig minskning av koldioxidutsläppen. Nicolas Stern anser att man måste ta svårigheterna nu för att minska dem inför framtiden.
Vad vi vill se är världsledarskap. En 20-procentig minskning är inte världsledarskap. Ministrarna måste fullfölja detta. Om de har fattat ett beslut måste de fullfölja det. Det är en besvikelse att medlemsstaterna inte ställer sig bakom bindande mål på 20 procent i fråga om förnybara energikällor. Det är en besvikelse att kommissionen har gett efter för den tyska bilindustrilobbyn, men det är skönt att höra ministern säga att vi faktiskt inte kommer att ge efter för bilindustrilobbyn, som vissa ledamöter av kommissionen har gjort - inte Stavros Dimas.
Jag vill be ministern att ordna upp den nationella fördelningsplanen. Det är nödvändigt. Det är dags att rådet gör vad som behövs och inte bara talar om vad som behöver göras.
(Applåder)
Péter Olajos
(HU) Jag håller med om att klimatförändringen kan få katastrofala följder för världen och därmed för Europa. Om vi inte under de närmaste tio åren drastiskt ändrar våra vanor, om vi inte ändrar vår livsstil, kommer detta att orsaka enorma ekonomiska och ekologiska skador.
Just av den anledningen ligger det i varje medlemsstats intresse, och det är deras moraliska plikt, att förbinda sig till den klimatpolitik som det tyska ordförandeskapet lade fram. Den innebär att minska utsläppen av växthusgaser med 30 procent till 2020, att öka andelen förnybar energi i den totala energimixen till 20 procent samt att öka andelen biobränsle i bränsleförbrukningen till 10 procent. När det gäller åtgärder uppmanar jag kommissionen att jämföra dessa mål med medlemsstaternas verksamhetsprogram som för närvarande ligger under utvärdering. I den mån som kommissionen skulle fastställa att för lite EU-medel har anslagits till en viss medlemsstat för att nå dessa mål, bör kommissionen använda sin makt och på så sätt vägra att godta verksamhetsprogrammet för landet i fråga.
Det är oacceptabelt att ett fåtal medlemsstater ska stödja energieffektivitet medan de samlade EU-ansträngningarna som görs på området endast presteras med ord. Ungern och Polen vill knappt anslå mer än 1 procent av EU:s budget till detta, medan exempelvis Litauen är villigt att anslå 5,4 procent. Det är redan klart att ungrare och polacker inte kommer att kunna fullfölja ens sina nuvarande EU-åtaganden.
Den tredje industriella revolutionen skulle kunna inledas under det kommande halvåret om vi tänker och agerar ansvarsfullt. Målet med denna industriella revolution är att stoppa klimatförändringen, och resultatet av det ska bli att skapa en ekonomi med låg koldioxidhalt och sedan en koldioxidfri ekonomi.
Andres Tarand
(ET) Under de senaste dagarna har det kommit en hel del intressant information från Davos om klimatförändringens omfattning och om dess möjliga katastrofala följder. Jag deltog i detta evenemang för 12 år sedan, och jag måste erkänna att klimatförändringen inte nämndes vid det tillfället. Det räcker emellertid inte att samtala.
Avsmältningen av Grönlands istäcke, den arktiska isen och Sibiriens permafrost har märkbart minskat mängden is på jorden, vilket kommer att leda till en riskfylld ökning av den globala havsnivån. Det tycks som om detta har hjälpt oss att bättre förstå de faror vi står inför. Det är uppenbart att endast Kyotoavtalet som politisk mekanism är otillräckligt - vi behöver snabbare åtgärder. Detta nämndes också i Davos.
Vi måste fastställa bindande och ambitiösa mål i EU för att minska utsläppen av växthusgaser. Kina och Indien är med sina framväxande ekonomier nyckelländer, och bör ha en viktig position i den nya politiska mekanismen. För att de ska följa vårt exempel måste vi först visa att EU tar denna fråga på allvar, och att vi inte endast begränsar oss till en 20-procentig minskning.
Ján Hudacký
(SK) När vi behandlar en så pass allvarlig fråga som klimatförändringen är det nödvändigt att vi i Europaparlamentet stöder en bättre kommunikation och ett mer standardiserat förfarande för att fastställa lämpliga strategiska lösningar. Jag anser att initiativet från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet kunde ha omfattat ett samråd i förväg med utskottet för industrifrågor, forskning och energi, i synnerhet beträffande energipaketet från kommissionen. I förslaget till resolution från miljöutskottet föreslås nya bindande mål som är mycket mer ambitiösa, och ändå är vi inte alls säkra på huruvida, eller på vilket sätt, vi kommer att nå de mål som anges i de befintliga förslagen från kommissionen.
Vi vet alla att det är dags att agera, eftersom situationen på klimatförändringens område definitivt är allvarlig. Jag kommer inte att räkna upp de områden inom energisektorn där man skulle kunna uppnå betydande förbättringar när det gäller koldioxidutsläppen. De förväntade tillväxtnivåerna kommer emellertid att väcka nya tankar om problemet med den ökade efterfrågan på energi. Det råder inga tvivel om att utvecklingen av nya energiproducerande anläggningar bör bygga på koldioxidfri teknik. De förnybara energikällorna, som vi så ofta har förespråkat - och det med rätta -, kommer knappast att kunna möta den allt större efterfrågan. Därför är det svårt att förstå varför kärnkraften, som knappt skapar några koldioxidutsläpp alls, fortfarande har ett så pass svagt stöd. I allmänhet nämns dessutom kärnkraften bara vagt i kommissionens och EU:s strategier, och därigenom överlåts besluten åt medlemsstaterna.
Gyula Hegyi
(EN) Herr talman! Under den minuts talartid jag har skulle jag vilja fokusera på tre frågor som grundas på mina ändringsförslag som antogs av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet i går.
Transport är en av de huvudsakliga anledningarna till klimatförändringarna. Inom transport på väg används fem gånger så mycket energi som inom transport på järnväg för samma antal passagerare. Samma sak gäller för privatbilar å ena sidan och spårvagnar och tunnelbanor å andra sidan. Det är anledningen till att kollektivtrafiken borde vara en prioritering för oss. I en marknadsekonomi, i ett kapitalistiskt samhälle, skulle de flesta av dessa mål kunna nås med hjälp av ekonomiska och finansiella verktyg. Energieffektiviteten kan bara öka sida vid sida med ett mycket balanserat grönt skattesystem.
På längre sikt borde EU ha ett harmoniserat ekologiskt skattesystem, för utan ett sådant system har vi inte några effektiva verktyg inom vår gemensamma miljöpolitik.
De utvecklade medlemsstaterna har exporterat sin energi och sin konsumentverksamhet på området för naturtillgångar till mindre utvecklade länder och samtidigt exporterat utsläpp av växthusgaser och miljöskador. Vi måste förebygga sådana rutiner i framtiden.
Herbert Reul
(DE) Herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Trots att en kvinnlig ledamot just sa att politiska problem såsom klimatskyddet inte bör diskuteras alltför länge om det inte finns någon lösning på dem gäller även det motsatta. Inom politiken är man nämligen tvungen att se upp så att inte problemen uppviglas till att bli det viktigaste problemet, punkt och slut, eller till något som förebådar jordens undergång, utan att man i grunden når en lösning som verkligen innebär en förändring till det bättre.
Det är också med ett visst mått av oro som jag nyligen har hört några debatter föras på ett sätt som visar att man har förlorat kontakten med verkligheten, där människor talar om hur stormar har orsakats av klimatförändringen trots att alla som tar del av rationell meteorologi vet att det inte är så det fungerar. Det finns också vissa frågor som helt enkelt inte ställs, eller som inte besvaras. Hur kommer det sig till exempel att man på de flesta platser har registrerat en temperaturökning på endast 0,3 grader, trots att det har skett en global ökning av den mängd koldioxid som har alstrats under de senaste 120 åren? Hur kommer det sig att det var mellan 1930 och 1960 som den största ökningen av de värsta stormarna inträffade, och att ökningen var mindre markerad under de senaste fyra decennierna? Hur kommer det sig att vi inte har någon förklaring till det faktum att även om alla industrialiserade nationer skulle minska sina utsläpp av växthusgaser med 30 procent så skulle vi 2100 inte ha gjort något annat än att ha försenat uppvärmningseffekten med sex år?
Jag ifrågasätter inte behovet av att behandla detta problem som ett brådskande ärende; jag frågar bara huruvida vi har övervägt det tillräckligt noga, och huruvida vi kanske ibland agerar överilat utan att ställa de rätta frågorna. Vi diskuterar klimatförändringen, försörjningstryggheten och konkurrenskraften, om än utan att jämföra de olika punkterna, och i stället beaktar vi dem med hänsyn till vilka alternativen är.
Varför ägnas ingen seriös tanke åt möjligheten att utvinna 70 procent av den koldioxidfria elen från kärnkraft? Om nu klimatskyddet är så pass viktigt bör givetvis alla alternativ vägas in, utan fruktan och utan ideologiska förutsättningar, och ett av dessa framtida alternativ kommer att vara kärnenergi. Om vi över huvud taget ska föra den här debatten bör det ske på bred basis och öppet. Dessutom bör tillräcklig tid avsättas för detta.
Matthias Groote
(DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister! Jag tvivlar inte på att frågan om klimatförändringen kommer att sysselsätta oss under en lång tid framöver. Det kommer dessutom att ta lång tid från det att man vidtar åtgärder till dess att man ser verkliga resultat av att klimatförändringen håller på att vända.
Därför är det ännu viktigare att vi anpassar EU, dess politik och den åtföljande lagstiftningen till detta faktum, samt att vi vidtar praktiskt genomförbara åtgärder. Dessa bör, vid sidan av en förlängning av Kyotoprotokollet efter 2012, givetvis omfatta strategier för att minska koldioxidutsläppen inom enskilda sektorer, till exempel från personbilar. När det gäller dessa utsläpp bör vi inte endast uttrycka vår oro utan också diskutera alternativen. Minskade koldioxidutsläpp från bilar och de åtföljande bränslebesparingarna kommer att få positiva effekter när det gäller att trygga energiförsörjningen, med tanke på att vägtrafiken svarar för hela 26,5 procent av EU:s totala energikonsumtion.
De särskilda åtgärder som redan har nämnts innebär inte att man måste uppfinna hjulet på nytt. Andra stater, däribland Japan, har också infört program för att minska den koldioxid som bilarna pumpar ut, vilket innebär att fordon har kategoriserats inom ramen för s.k. top runner-program i nio olika viktklasser, och att bindande mål för att minska koldioxidutsläppen har fastställts.
Som man påminde om i den rapport som nyligen lades fram av Nicholas Stern får ordspråket ”tid är pengar” en ny innebörd inom klimatpolitiken.
Anders Wijkman
(EN) Herr talman! Först och främst instämmer jag med Avril Doyle i att det problem vi står inför inte är miljörelaterat. Det påverkar alla sektorer i samhället, och vi måste välja ett heltäckande tillvägagångssätt.
Jag vill säga till Herbert Reul att vi måste inse att vi parallellt med klimatförändringarna påverkas av åderlåtning av fisket, en enorm och snabb skogsskövling och brist på vatten i många delar av världen. Vi måste inse att den livsstil som vi har utvecklat i en värld med mellan åtta och nio miljarder människor går bortom jordens belastningsförmåga, och det är anledningen till att vi måste använda ett systematiskt tillvägagångssätt för att ta oss tillbaka till en normal, hållbar bana.
Anledningen till att jag bad om att få göra ett inlägg är huvudsakligen att jag är mycket besviken på en aspekt av kommissionens energi- och klimatpaket. I detta paket talas det om ett partnerskap med Afrika på energiområdet. Det är positivt. Men varför ingår vi inte ett partnerskap med Kina och Indien också? Jag vet att det finns tekniska avtal, men det finns väldigt lite pengar till stöd för dem. Under de kommande fem eller tio åren kommer vi att översvämmas helt och hållet av utsläpp från dessa länder till följd av utvidgade energisystem om vi inte hjälper dem att göra det rätta nu.
Vissa säger ”det får Kina betala”. Sedan ignorerar vi det ansvar vi har historiskt för alla utsläpp bakåt i tiden, och vi tar inte heller hänsyn till att kineserna behöver utbildade personer. De behöver tekniken för att kunna förverkliga detta, och de måste investera i ren teknik.
Min fråga till er och till ministern är alltså: varför tänker ni inte stort? Varför bildar ni inte ett partnerskap med Kina och Indien och förstärker det med ekonomiska resurser, så att vi verkligen kan göra detta tillsammans på ett offensivt sätt? Annars tror jag att det vi gör här kommer att vara tämligen marginellt under kommande år. Detta dubbla tillvägagångssätt är nödvändigt, och jag anser att utelämnandet av detta i ert energipaket är anmärkningsvärt.
(Applåder)
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Detta är ett gyllene tillfälle att överkomma europessimismen genom att visa medborgarna mervärdet av att våra suveräna stater delar makten att ta itu med det globala problemet klimatförändringar, som de alla är mycket bekymrade över. Besluten måste dock fattas öppet och demokratiskt så att vi kan se vem som driver på ett uppskjutande av besluten. När det gäller denna fråga är det för sent att fatta beslut senare.
Vi måste samla alla resurser, anta gemensamma regler och förordningar och sådana påföljder som är nödvändiga för att garantera genomförandet. Svåra politiska beslut måste fattas i fråga om beskattning, förnybar energi, bränsleeffektivitet och renare teknik med vilken vi ska revolutionera våra industrier och vår konsumtion. Varför kan vi inte mäta prestandan hos de nationella infrastrukturprogram som i många fall finansieras av Europeiska unionen? Jag vill också hävda att vi måste se upp med falska profeter, som kärnkraftsindustrin, som hävdar att den är lösningen på detta problem.
Stavros Dimas
ledamot av kommissionen. (EL) Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla de som har talat i dag för deras mycket positiva anföranden. Dessa anföranden förklarar i vilken utsträckning Europaparlamentets ledamöter är fullständigt medvetna om problemet med klimatförändringen. De återspeglar givetvis också den allmänna opinionen, där man också har blivit mycket medveten om problemet.
Jag vill tacka det tyska ordförandeskapet, i synnerhet minister Sigmar Gabriel, för det samarbete vi har haft, samt för det sätt på vilket han har talat och försvarat miljöfrågorna. Jag är säker på att det tyska ordförandeskapet kommer att fungera väl och uppfylla de europeiska medborgarnas förväntningar, samt reagera för de åsikter som har framförts här i kväll. Klimatförändringen är en global utmaning, och EU:s ledande roll är av avgörande betydelse när det gäller att ta itu med den.
Dagens debatt har gett oss möjligheten att framhålla betydelsen av de förestående beslut som ska fattas i EU denna vecka och under de kommande veckorna. Dessa beslut är nödvändiga för att internationella förhandlingar ska kunna inledas och för att vi ska kunna kräva en överenskommelse på global nivå.
Vi måste skydda EU:s trovärdighet i den ledande roll som unionen spelar på global nivå när det gäller att ta itu med klimatförändringen, och vi måste sända starkaste möjliga budskap till våra partner både i den industrialiserade världen och i utvecklingsländerna.
Vi måste också betona betydelsen av de beslut som behöver fattas under de närmaste åren när det gäller det internationella systemet för klimatförändringen - jag kanske återkommer till detta senare -, för att se till att det görs ännu större insatser över hela världen efter den första perioden av åtaganden som bygger på Kyotoprotokollet, och som löper ut 2012.
Det finns tydliga och obestridliga vetenskapliga och ekonomiska argument som talar för vidtagandet av ambitiösa och globala åtgärder för att ta itu med klimatförändringen. Ännu större politiska insatser krävs för att få till stånd mer allmänna och grundläggande åtaganden. Just detta är kommissionens mål med åtgärdspaketet om klimat och energi.
De kommande åren kommer att få en avgörande betydelse när det gäller att utforma ett globalt system för att förhindra en oåterkallelig och möjlig katastrofal klimatförändring. Det krävs ett aktivt deltagande från oss alla - och jag har med stor tillfredsställelse upplevt det här i kväll - i denna dialog. Det är avgörande att ni stöder EU:s starka engagemang för bestämda åtgärder på både europeisk och internationell nivå.

När det gäller mål måste jag för det första upprepa att vi inte diskuterade mål för 15 månader sedan. Ordet ”mål” nämndes inte. I Europeiska rådets slutsatser nämnde rådet att man kunde undersöka möjligheterna att genomföra en minskning på 15-30 procent i de utvecklade länderna. Ingen ansåg att det var ett ensidigt åtagande från EU:s sida. Någon nämnde att det kanske råder en viss förvirring. Jag måste klargöra att vi har ett mål som är 30 procent, och vi ber Europeiska rådet att ge kommissionen i uppdrag att förhandla om detta mål med andra utvecklade länder. Men oavsett denna överenskommelse och till dess att en sådan överenskommelse kan nås har vi en ensidig förpliktelse att minska utsläppen med 20 procent i EU. För att understryka hur omfattande detta åtagande är vill jag påpeka att detta är mer än dubbelt så mycket som vårt totala åtagande. Jag hörde att det inte finns tillräckligt mycket ambition och att vi inte har utövat något ledarskap genom att ställa upp detta mål. Inget annat land i världen är lika ambitiöst - inte ens Kalifornien. Guvernör Arnold Schwarzenegger har fått mycket beröm. Jag har fått frågan varför vi inte har ett mål som liknar guvernör Schwarzeneggers - ett mål på 25 procent för 2021 men med 2006 som utgångspunkt. Om ni göra era uträkningar är hans ambition därför mindre än hälften av vår 20-procentiga minskning.
Låt mig därför klargöra att vi är ambitiösa, att vi måste utöva ledarskap i världen, att vi måste omsätta vad vi predikar i praktisk handling och att vårt mål verkligen är ambitiöst. För att uppnå vad vetenskapen säger åt oss att göra, dvs. att begränsa den genomsnittliga temperaturhöjningen på vår planet till 2 °C, måste vi få en 50-procentig minskning i alla länder i världen fram till 2050. Detta gäller både de utvecklade länderna och utvecklingsländerna - en minskning med 60-80 procent för de utvecklade länderna och en 30-procentig minskning för utvecklingsländerna fram till 2020. Någon nämnde flexibilitet. Dessa mål på 20 procent och 30 procent är flexibla. De gäller inte för alla länder i EU, utan de kommer att anpassas enligt den överenskommelse om att dela bördorna som vi slöt för några år sedan när det gäller att uppnå vårt totala mål. Det bör vara ett liknande system.
Nairobi nämndes. Montreal var naturligtvis annorlunda än Nairobi. I Montreal nådde vi en stor framgång genom klimathandlingsplanen från Montreal. Enligt denna plan hade vi vissa prioriteringar som också beaktades i Nairobi. Avril Doyle hade rätt när hon sa att de inte var ambitiösa, men det var ett steg - ett större eller mindre steg, men fortfarande ett steg i rätt riktning - och EU fick igenom alla de prioriteringar som unionen hade gjort särskilt när det gäller att försöka hjälpa de minst utvecklade länderna att få några av investeringarna genom de vanliga mekanismerna för avreglering och flexibilitet.
Anders Wijkman sa att vi inte var ambitiösa eftersom vi inte har något partnerskap med Kina eller att vi har ett partnerskap som vi inte finansierar. Sanningen är att vi har ett partnerskap mellan EU och Kina och ett initiativ för samarbetet mellan EU och Indien, och båda har specifika mål som kommer att finansieras genom medel från EU eller från olika EU-medlemsstater. Dessa mål är naturligtvis mycket viktiga, för efter 2020 kommer Kina, Indien och de andra länder som utvecklas snabbt att göra större utsläpp än alla OECD-länderna, vilket ni också nämnde. Därför är det absolut nödvändigt att få med dem i samarbetet så att vi kan bekämpa klimatförändringen tillsammans, men detta bör ske i enlighet med FN-konventionens gemensamma men differentierade princip.
Jag sa hur viktigt det är att Kina och Indien och de andra länderna med snabb utveckling medverkar. Men det är viktigare att de utvecklade länderna medverkar. Vårt första mål bör vara att överväga hur vi ska kunna få med de utvecklade länderna, till exempel USA som står för 25 procent av utsläppen i världen och som inte har ratificerat Kyotoprotokollet. Allmänna opinionen i USA håller på att förändras, och de signaler vi får där är uppmuntrande. Men det krävs mer arbete. Vi måste särskilt stärka vårt system för utsläppshandel, eftersom ett marknadsinriktat system av detta slag skulle kunna vara det bästa sättet att få med USA i samarbetet. En del stater i USA har redan ett system för utsläppshandel. I den nordöstra delen av landet finns det ett system för utsläppshandel inom elkraftproduktionen. Kalifornien och en del andra stater i västra USA kommer att införa dessa system, och vi kommer att samarbeta med dem för att få fram ett likartat system så att systemen kan kopplas samman. Det globala systemet för handel med utsläppsrätter kan alltså byggas upp från grunden. För att kunna göra det behöver vi ett starkt system för utsläppshandel i EU, annars kan vi inte diskutera med dem. Därför behöver vi nationella fördelningsplaner som verkligen skapar brist på marknaden. Om jag hade accepterat alla de nationella fördelningsplaner som föreslagits av medlemsstaterna skulle systemet för utsläppshandel ha brutit samman.
Vi har fört många diskussioner om systemet för utsläppshandel med er ledamöter av Europaparlamentet, och ni bör hjälpa till att övertala de medlemsstater som uttrycker förbehåll när det gäller de nationella fördelningsplanerna. Jag tänker sköta mitt uppdrag och jag kommer att bedöma de nationella fördelningsplanerna, vilket är nödvändigt för att bekämpa klimatförändringen.
Det är mycket viktigt att avgöra vilka de viktigaste inslagen i ett framtida system är. Vi måste besluta om målen och om de metoder vi ska använda för att nå dessa mål. Vi måste också besluta om vilka som ska medverka till att dessa mål nås. Jag talade om deltagarna - både utvecklade länder och utvecklingsländer. Nu måste jag nämna målen: 2 °C är målet. Det är viktigt att hålla fast vid EU:s åtagande. Medlen är för det första att använda marknaden - det är nödvändigt med ett globalt system för handel med utsläppsrätter. För det andra behöver vi forskning, teknik, teknikutveckling och utnyttjande av teknik, vilket minister Sigmar Gabriel nämnde. Därför måste vi också göra det ekonomiskt intressant för de ekonomiska partnerna att utnyttja nya tekniker. Vi måste också överföra teknik till utvecklingsländerna, och för att kunna göra det behöver vi pengar eftersom det inte kommer att vara möjligt utan pengar.
Vi har den flexibla Kyotomekanismen - mekanismerna för ren utveckling (CDM) och det gemensamma genomförandet - men vi behöver också ekonomiska resurser. Jag är tacksam mot minister Sigmar Gabriel. När jag tillkännagav att EU har godkänt den globala fonden för energieffektivitet och förnybar energi föreslog han nämligen omedelbart ett betydande bidrag från Tyskland. Italien följde efter, och jag hoppas att andra länder också kommer att göra det eftersom dessa pengar är nödvändiga för att överföra teknik till utvecklingsländerna och göra det möjligt för dessa länder att vara energieffektiva och göra insatser för att bekämpa klimatförändringen.
I dag har jag hört mycket om biobränslen och andra generationens biobränslen. Jag sa att kommissionen i dag har godkänt en mycket viktig lagstiftning. Alla tittade dock på bilarna och inte på denna lagstiftning. Men den är mycket viktig! Jag skulle säga att vi skulle spara mer koldioxid genom detta direktiv än genom det andra utan att säga att bilar inte är viktiga - de är mycket viktiga, särskilt inför framtiden. Det är viktigt att ha en ny bilpark i EU för att kunna bekämpa klimatförändringen.
Att kommissionen i dag har antagit direktivet om bränslekvalitet främjar hållbara bränslen för transporter, biobränslen, och det främjar särskilt andra generationens biobränslen som är miljövänliga.
När det gäller bilar kvarstår mitt förslag. Där är mitt förslag detsamma som för 15 dagar sedan. Jag är mycket glad att ordföranden i dag har sagt att vi ska diskutera förslaget i kommissionen i nästa vecka. Vi behöver rena, konkurrenskraftiga bilar till rimliga priser som kommer att bidra till kampen mot klimatförändringen. Vi måste skydda konsumenterna, arbetstagarna och allmänheten över huvud taget, och naturligtvis måste vi bekämpa klimatförändringen, skydda vår planet och skydda våra länder.
Till sist vill jag nämna mötet i Davos där det verkligen fanns mycket viktiga frågor att diskutera - Irak, Mellanöstern och Doharundan - men i en undersökning avslöjades det att en majoritet på 57 procent av deltagarna som tillfrågades sa att den viktigaste fråga världen står inför i dag är klimatförändringen, vilket innebär att de politiker som ger uttryck för den allmänna opinionen nu alltså även fick gehör bland företagsledarna. Företagsledarna har anammat politikernas och allmänhetens uppfattning och visat sin beslutsamhet att bekämpa klimatförändringen. Därför ber jag om er hjälp genom att anta resolutionen som skulle vara till stor nytta för det fortsatta arbetet med våra förslag.
Sigmar Gabriel
Herr talman, mina damer och herrar! Det finns några punkter som jag skulle vilja utveckla närmare. Många av er har sagt att vi har talat om klimatförändringen under flera års tid utan att något egentligen har hänt, men vi bör inte undervärdera eller förringa det som kommissionen har åstadkommit under de senaste veckorna.
Att kommissionen för första gången har tänkt ut en gemensam strategi för att trygga energiförsörjningen och skydda oss mot klimatförändringen ser jag som ett unikt tillfälle, och jag vill påpeka att även om vi tidigare som regel har diskuterat dessa två frågor separat har vi nu en gemensam strategi.
Jag vänder mig nu till bland andra Rebecca Harms och vill ställa följande fråga: exakt vilka var de viktigaste förslag som ni kritiserade tidigare? Det första paketet gäller energieffektivitet. Det handlar inte endast om att EU, förutsatt en ökad energieffektivitet till 2020, ska kunna spara 100 miljarder euro som brådskande behövs för konsumenter, investeringar i forskning, utveckling och annat som finns med på vår dagordning. En ökad energieffektivitet med 20 procent innebär nämligen att vi besparar oss från 780 miljoner ton koldioxid, dvs. dubbelt så mycket som vi i EU ville spara inom ramen för Kyotoprotokollet.
Frågan om energieffektivitet lämpar sig oftast inte så bra för stora ideologiska och politiska debatter som till exempel kärnkraft. Energieffektivitet handlar ofta om många små frågor som man är tvungen att övervaka, ge akt på och fortsätta att utveckla, men energieffektivitet medför också de största möjligheterna att både trygga energiförsörjningen och att skydda klimatet.
Jag anser att kommissionens förslag i denna fråga utgör ett utmärkt paket, och det skulle glädja mig om vi - bortsett från alla flerspaltiga rubriker - åtminstone i lika stor utsträckning kunde begrunda frågan om hur vi i själva verket skulle kunna genomföra det stora antal enskilda program som ingår i detta paket, både som en gemenskapspolitisk fråga och som en fråga för de enskilda medlemsstaterna.
För det andra utgör givetvis bilindustrins utsläpp av 120 gram koldioxid per kilometer en del av frågan om ökad energieffektivitet. Om vi emellertid återgår till er tidigare fråga beträffande hur man ska se till att en proportionell mängd biodrivmedel även tas med i beräkningen kan jag säga att vi tillsammans försvarar förslaget om att EU:s oljeindustri ska gå vidare från en nuvarande andel av 5,75 procent biodrivmedel som blandas i, till en väsentligt högre andel. Kommissionen föreslår 10 procent, och vissa medlemsstater anser att en ännu högre andel är möjlig. Enligt min mening torde 12,5 procent eller 15 procent inte vara omöjligt som ett effektivt medel för att se till att den olja som kommer ut på EU:s marknad och till bensinpumparna innehåller en särskild mängd biodrivmedel.
Jag anser att detta är absolut nödvändigt, först och främst för att vi även på detta område ska bli mindre beroende av olje- och gasimport, för det andra för att se till att vi blir mindre påverkade av internationella prisökningar, och för det tredje för att på bästa sätt bidra till att minska utsläppen av koldioxid till följd av de biodrivmedel som vi konsumerar.
Det andra stora området gäller givetvis förnybara energikällor, så kan vi inte agera som om det redan var självklart att samtliga medlemsstater i EU skulle acceptera kommissionens förslag som ett gemensamt mål, nämligen att 20 procent av förbrukningen av primärenergi i EU ska komma från förnybara energikällor? Vi har en mycket lång väg att gå innan vi når ända dit. Jag vill be parlamentet att hjälpa oss och kommissionen att få en majoritet till stöd för detta mål vid vårens toppmöte mellan stats- och regeringscheferna, för jag anser att detta är ett av de viktigaste målen att uppnå.
Françoise Grossetête, som bad mig svara på frågan om kärnkraft, är tyvärr inte längre i kammaren, men kanske kan ni framföra till henne att om kärnkraften svarar för 15 procent av de europeiska slutanvändarnas energiförbrukning är det inte vidare förnuftigt att endast inrikta sig på dessa 15 procent, för i så fall skulle 85 procent inte beröras.
Kanske kan jag tillägga att om ni vill bli mindre beroende av olje- och gasimport för att bilarna ska släppa ut mindre koldioxid kan ni knappast erbjuda kärnkraft som ett alternativ, såvida inte vi i EU kan enas om att endast köra elbilar. Jag kan inte direkt se att det skulle kunna hända inom en snar framtid. Därför är koncentrationen på förnybara energikällor, vilket kommissionen föreslår, definitivt rätt väg att gå. Detta kommer givetvis att omfatta en överenskommelse om att dela på bördorna, där varje land i EU blir tvunget att åta sig en viss andel, och således göra det möjligt att uppnå det 20-procentiga målet för förbrukningen av primärenergi till 2020.
Jag ska avsluta genom att ta upp två områden där vi är långt ifrån att ha uppnått något verkligt genombrott. Flera av er har pekat på de framväxande ekonomierna i länder såsom Kina, Indien och Brasilien - som förväntas producera en stor mängd utsläpp i framtiden - och hävdat att vi behöver få dessa länder med oss när det gäller att minska koldioxidutsläppen. Detta skulle kunna ske genom åtaganden som gott och väl kan vara frivilliga, men än bättre om de är obligatoriska, och ni har helt rätt. Vi kommer emellertid inte att kunna göra detta i frånvaron av tekniska lösningar som vi kan erbjuda dessa länder som ett verktyg för att främja tillväxten.
Om EU väljer 30, 20, 40 eller 10 procent är helt irrelevant. Det enda sättet att få med oss dessa länder är att erbjuda dem en teknik som de kan använda för att skaffa sig energi, och som kan garantera dem tillväxt, samtidigt som klimatet inte får ta skada på det sätt som hittills har skett i de industrialiserade nationerna. Vi är fortfarande långt ifrån att uppnå detta. Trots det positiva initiativet från den globala fonden för energieffektivitet och förnybar energi, trots villigheten att överföra teknik genom projekt enligt mekanismen för ren utveckling i Kyotoprotokollet, är det som erbjuds långt ifrån tillräckligt.
Jag kan därför rekommendera att om ni vill undersöka hur olika EU och utvecklingsländerna tänker i dessa frågor bör ni då och då delta i internationella samtal.
När vi börjar tala om hur vi ska hantera klimatförändringen uppfattas detta av våra kolleger i utvecklingsländerna som att deras tidigare kolonialherrar ingriper för att försöka hämma dessa länders ekonomiska utveckling. När vi åker till Brasilien och talar om hur regnskogen bör skyddas - ett mål i detta är att sluta upp med att släppa ut så mycket koldioxid i atmosfären, och ett annat är att upprätthålla skogens naturliga förmåga att absorbera koldioxid - får vi som svar från tjänstemännen att ”ni har ännu inte vant er vid tanken på att detta är våra regnskogar, att det är vi som beslutar vad som ska ske med dem, och inte de gamla kolonialstaterna i Europa, som återigen försöker tala om för oss vad vi ska göra”. Vi är alltså så pass långt ifrån något slags gemensam förståelse om vad det innebär att skydda klimatet, och en gemensam plattform i denna fråga är mycket svår att uppnå.
Några av er har sagt att vi behöver underkasta oss försakelser. Jag förmodar att ni menar att folket i EU är tvungna att försaka välstånd och annat. Jag anser inte att något måste försakas. Däremot måste vi i de industrialiserade staterna förklara oss villiga att till dessa stater återlämna en del av de förmåner som vi har tillägnat oss under de senaste hundra åren från våra tidigare kolonier, samt återlämna en del av det välstånd som vi har ackumulerat till priset av deras fattigdom. Detta bör göras, inte minst för att ge dessa stater svar på frågan om hur de kan främja sin egen ekonomiska och sociala utveckling utan att det skadar klimatet.
Det är denna sorts självförsakelse det gäller - inte att avsäga oss välstånd, utan att i stället överge tanken om att all den välfärd som vi i EU och andra industrialiserade stater har arbetat för att skapa ska behållas uteslutande för oss.
Vi är tvungna att tillgängliggöra en del av denna välfärd för att kunna finansiera teknisk utveckling och tekniköverföring utöver det som behöver göras för att anpassa oss till den klimatförändring som redan håller på att ske. Detta är det andra krav som utvecklingsländerna ställer på de industrialiserade länderna. Innan de är villiga att tala med oss om att begränsa sina koldioxidutsläpp, utan att detta hämmar tillväxten, vill de se att vi visar oss villiga att avhjälpa den skada som klimatförändringen redan har vållat i dessa länder, samt att vi hjälper dem att anpassa sig till denna förändring.
Vi förfogar nu över en fond som beräknas vara värd 300 miljoner euro - kanske mer - 2012, och som är avsedd att finansiera anpassningsåtgärder över hela världen. Finns det någon i parlamentet som verkligen tror att 300 miljoner euro kommer att vara tillräckligt för att få hela världen att anpassa sig till klimatförändringen? Detta belopp motsvarar ungefär budgeten för två medelstora städer i mitt eget hemland, och det är långt ifrån tillräckligt.
Dessa är de två frågor som vi har att ta ställning till. Vi har inte tillfrågats huruvida vi i EU är villiga att minska våra utsläpp med 20, 30, eller 40 procent. Man har däremot frågat oss vad vi gör för att underlätta en verklig tekniköverföring till utvecklingsländerna i avsikt att göra det möjligt för dem att uppnå tillväxt samtidigt som de undviker att skada klimatet och, för det andra, vad vi gör för att finansiera en anpassning i dessa länder till den klimatförändring som vi bär ansvaret för. Dessa är de frågor som vi är tvungna att svara på om vi vill få Kina, Brasilien och Indien - som kommer att stå för så stora framtida utsläpp - över på vår sida.
I likhet med kommissionsledamot Stavros Dimas är jag övertygad om att Förenta staterna kommer att underteckna ett avtal som fungerar. Vare sig detta avtal kallas Kyotoavtalet eller något annat återstår att se, men Förenta staterna kommer alldeles säkert att delta i en fungerande marknad, i ett fungerande system för handel med utsläppsrätter, samt i ett klimatskyddsprogram som verkligen fungerar.
Så länge som vi inte lägger fram några svar på dessa frågor kommer amerikanerna - oavsett vem som är vid makten där - att tycka att det är alltför enkelt att avstå från att underteckna några bindande åtaganden.
Jag skulle vilja göra en andra kommentar som svar på den österrikiske ledamot som sa att ”lejonet hade vrålat mäktigt”, samt till Rebecca Harms som sa att tillräckligt många ord hade kastats fram och tillbaka och att det nu var dags för handling. Jag anser inte att tillräckligt mycket har sagts, och om Rebecca Harms vill ha bevis på detta räcker det med att hon tittar sig omkring här i parlamentet eller i förbundsdagen hemma i Tyskland.
Om vi är övertygade om att klimatförändringen verkligen utgör en utmaning för oss människor, varför kan vi då inte, i de nationella parlamenten, få dessa ledamöter som tar till orda i debatter om reformer av hälso- och sjukvården, om arbetsmarknaden, utrikespolitiken och om fredsskapande insatser, att engagera sig för klimatförändringen?
Varför har vi då inte lyckats få de ledamöter som var i parlamentet tidigare för att rösta att stanna kvar och ta del i denna debatt, att bli upprörda över det som kommissionen eller rådet säger, att lägga fram egna förslag, att uttrycka sitt samtycke eller sin oenighet, att kritisera eller att bidra till debatten?
Vi är långt ifrån att ha engagerat väljarna i sådan utsträckning som vi borde ha gjort, för i så fall skulle det finnas en samstämmighet om dessa olika frågor i medlemsstaterna. Låt oss därför vara försiktiga med påståenden om att vi har sagt tillräckligt. Jag anser att vi fortfarande har en hel del kvar att göra innan vi har övertygat de som vi behöver få över på vår sida för att de svåra besluten ska få stöd av en majoritet. Det räcker inte med att övertyga de miljöpolitiska experterna, och förvisso har en del av dessa experter i våra medlemsstater ännu inte övertygats. Jag är inte särskilt benägen att tala om för andra människor vad de bör göra. Vi har tillräckligt mycket att göra ändå i mitt eget hemland, och jag förmodar att jag inte är ensam om denna åsikt.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum under februarisammanträdet.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Richard Corbett
(EN) Klimatförändringen är en av mänsklighetens största utmaningar, och det är en utmaning där isolerade och spridda insatser av enskilda länder skulle vara helt otillräckliga.
EU är en nivå där insatserna kan vara ytterst effektiva både genom att vi fastställer stränga gemensamma regler för vår gemensamma marknad och genom att EU:s insatser ger incitament till globala insatser. Utan EU skulle det inte ha funnits något Kyotoavtal, men nu måste vi gå vidare och satsa ännu hårdare på ett uppföljningsavtal. Vi måste också se till att stärka vårt system för handel med utsläppsrätter och försöka sprida det till andra delar av världen.
EU:s insatser för miljön måste i själva verket bli så effektiva och synliga att våra medborgare börjar uttyda förkortningen EU som ”Environmental Union” [miljöunion]!
Christine De Veyrac
(FR) Att vi träffas för att diskutera klimatförändringarna just när internationella experter träffas i Paris för att diskutera klimatförändringarna och dess konsekvenser innebär ett starkt budskap.
Den globala uppvärmningen är inte ett påfund av fantasin hos ett fåtal publicitetssökande vetenskapsmän och politiker. Det är en realitet som vi nu måste komma överens om.
Det är vår uppgift som lagstiftare att utarbeta regler för att begränsa effekten av klimatförändringarna. Det är vad kommissionens förslag om att införliva flygtrafiken i handeln med utsläppsrätter syftar till, och det finns andra sådana fall. Det krävs lagstiftning om vi ska kunna kompensera effekten av de dramatiskt ökande flygtransporterna.
Vi måste emellertid vara mycket noga med hur vi beslutar att införa systemet, eftersom det inte handlar om att underminera europeiska flygbolag eller hejda flygtransporterna utan om att minska flygtransporternas inverkan på klimatförändringarna.
För att våra ansträngningar verkligen ska påverka koldioxidutsläppen vill jag dessutom att unionen antar lagar om andra transportmedel, inte minst bilindustrin.
Ilda Figueiredo
(PT) Som vi vet har kommissionen nyligen lagt fram ett åtgärdspaket om energi och ett antal målsättningar när det gäller utsläpp av växthusgaser samt förnybar energi, och därmed bekräftat att man är villig att bekämpa klimatförändringarna och främja energisäkerheten och EU:s konkurrenskraft.
Kommissionen har nu kommit hit till kammaren för att upprepa dessa målsättningar och mål, och betona en internationell överenskommelse om ramverket efter 2012 och målsättningen med en 30-procentig minskning av utsläppen i utvecklingsländerna. EU måste samtidigt och omedelbart sätta igång med att minska utsläppen av växthusgaser med 30 procent och införa praktiska energispecifika åtgärder.
Inte oväntat finns emellertid fortfarande möjligheten att handla med utsläppsrätter, vilket särskilt påverkar de mer ekonomiskt bräckliga länderna som inte har pengar för att köpa dessa utsläppsrätter.
Även om det finns en del glädjande förslag när det gäller minskade utsläpp och förnybar energi finns det andra förslag som det blir svårt att genomföra med tanke på de stränga krav som ställs på olika länder, när man känner till motståndet, dvs. USA. Det viktigaste är emellertid att allt detta inte får ses som en möjlighet till mer avreglering och ytterligare koncentration på energiområdet eller att de starkaste länderna dominerar ännu mer.
Roger Helmer
(EN) Vi talar som om debatten är över och hotet om en katastrofal global uppvärmning är verkligt. Ändå finns det många klimatexperter som har motsatt uppfattning. De anser att de nuvarande förändringarna ligger inom ramen för vad som historiskt sett har varit normalt och att förutsägelserna om en framtida uppvärmning är överdrivna och sprider panik i onödan.
Oavsett vår uppfattning om klimatförändringen kräver dock energisäkerheten att vi minskar vårt beroende av importerade fossila bränslen. Vi kan inte längre förlita oss på att få energi från Ryssland, Mellanöstern, Nigeria och Venezuela.
Samtidigt som vi måste utveckla förnybara energikällor och öka energibesparingen finns det bara en teknik som inte bygger på kol och som kan förse oss med det grundläggande, kontinuerliga och pålitliga energiflöde som vi behöver för att skapa ekonomisk tillväxt, och den tekniken är kärnkraften.
Det är en bitter ironi att många av dem som sprider panik i klimatfrågan och kräver dramatiska minskningar av koldioxidutsläppen också är motståndare till kärnkraften.
Alessandro Battilocchio
(IT) Som det tyska ordförandeskapet mycket riktigt påpekade kan vi inte längre skjuta upp utarbetandet av en korrekt energi- och miljöpolitik om vi vill att våra medborgare och EU ska få en hälsosam och hållbar utveckling på sikt. Jag instämmer därför med kollegerna här i parlamentet att vi absolut bör prioritera frågan under de kommande månaderna.
Det förefaller underligt, men just i samband med EU:s 50-årsfirande och när vi befinner oss i ett politiskt dödläge på grund av den misslyckade konstitutionen, svårigheterna i anslutning till utvidgningen och det främlingskap som delar av EU:s befolkning känner, kan vi, eftersom vi har tillgång till betydligt mer lämpade ekonomiska, tekniska och politiska instrument, på nytt lansera processen med användbara förslag, genom att återuppliva och anpassa idén bakom den europeiska processen till de dagliga behoven: att kombinera våra satsningar och syften för att uppnå en tillräckligt oberoende och hållbar energitillförsel. Ekonomisk utveckling, liksom våra medborgares och vår miljös hälsa, kommer att vara beroende av detta, på samma sätt som för 50 år sedan. Tack vare den roll som Europeiska unionen nu spelar på internationell nivå kan den dessutom påverka världens politiska stabilitet och fungera som förebild för de nybörjarekonomier som upplever en högkonjunktur men ännu inte är medvetna om vilka konsekvenser det medför.
