Saharova balvas pasniegšana (svinīgā sēde)
Priekšsēdētājs
Augsti godātie viesi, kolēģi un draugi, ir dienas, kad esmu īpaši priecīgs ieņemt Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja vietu. Šī ir tāda diena. Šodien mēs godinām Saharova balvas - balvas par domas brīvību - ieguvējus 2009. gadā.
Man ir liels gods atgādināt, ka Priekšsēdētāju konference ir lēmusi šo balvu piešķirt Oleg Orlov, Sergei Kovalev un Lyudmila Alexeyeva par godu organizācijai "Memorial” un visiem cilvēktiesību aizstāvjiem Krievijā. Esmu lepns, ka šis lēmums tika pieņemts vienprātīgi.
(Skaļi un ilgstoši aplausi)
Pasniedzot šo balvu, mēs - Eiropas Parlamenta deputāti - godinām gan tos, kas joprojām ir mūsu vidū un cīnās par cilvēktiesību ievērošanu, gan arī tos, kuri šajā cīņā ir zaudējuši dzīvību. Šodien mūsu vidū vajadzēja būt arī Natalia Estemirova un Anna Politkovskaya. Viņu slepkavas vēl nav vestas tiesas priekšā.
(Aplausi)
Mēs, eiropieši, zinām, kāda ir brīvības cena, kāda ir domas brīvības cena. Tieši pirms 28 gadiem, 16. decembrī, Vujekas ogļu raktuvē poļu komunistiskā policija nogalināja streikotājus, jo viņi cīnījās par solidaritāti, tas ir, par cilvēka pamattiesībām, par cieņu. Pirms divdesmit gadiem, 16. decembrī, Rumānijā sākās revolūcija, kas prasīja vairāk nekā 1000 cilvēku dzīvību, kuri cīnījās par savu brīvību.
Tas viss noticis valstīs, kas patlaban ir Eiropas Savienības dalībvalstis, valstīs, kuras tagad ir kopā ar mums. Mēs Eiropas Parlamentā nekad neaizmirsīsim pagātni. Mūsu pienākums ir aizsargāt tās vērtības, kuras mums visiem ir īpaši dārgas. Eiropā mēs ikdienas izbaudām cilvēku tiesības uz domas brīvību, jo tās upuris ir bijis visaugstākais.
Sergei Kovalev
organizācijas "Memorial”, Saharova balvas ieguvējas 2009. gadā, vārdā. - (tulkojums no krievu valodas) Dāmas un kungi, organizācijas "Memorial” vārdā es pateicos Eiropas Parlamentam par šo augsto pagodinājumu - Saharova balvu.
Organizācija "Memorial” uzskata, ka šī balva pienākas ne tikai mūsu organizācijai - tā pienākas visai sabiedrībai, kura Krievijā ievēro cilvēktiesības, un, plašāk, būtiskai Krievijas sabiedrības daļai. Jau 40 gadu, vispirms Padomju Savienībā un nu Krievijā, cilvēktiesību aizstāvji ir iestājušies par "eiropeiskām”, proti, universālām vērtībām. Šī cīņa vienmēr ir bijusi traģiska un pēdējo gadu laikā ir prasījusi vislabāko un drosmīgāko aizstāvju dzīvības. Esmu pārliecināts, ka, piešķirdams Saharova balvu organizācijai Memorial”, Eiropas Parlaments galvenokārt domāja tieši par šiem cilvēkiem - mūsu mirušajiem draugiem un cīņas biedriem. Šī balva pēc taisnības pienākas viņiem. Kā pirmo man vajadzētu pieminēt Natalya Estemirova, "Memorial” kolēģi, kura šovasar Čečenijā tika nogalināta. Ir arī citi cilvēki, kuri man noteikti jāpiemin: advokāts Stanislav Markelov un žurnālistes Anna Politkovskaya un Anastasia Baburova, kuras tika nogalinātas Maskavā; etnologs Nikolai Girenko, ko nošāva Sanktpēterburgā; Farid Babayev, kas tika noslepkavots Dagestānā, kā arī daudzi citi - diemžēl šo sarakstu varētu turpināt vēl ilgi. Es vēlētos lūgt jūs piecelties un godināt šo cilvēku piemiņu.
(Parlaments piecēlās un ievēroja klusuma brīdi)
Šie cilvēki mira, lai Krievija varētu kļūt par patiesu Eiropas valsti, kurā sabiedriskās un politiskās dzīves prioritāte ir katras personas dzīvība un brīvība. Tas nozīmē, ka viņi mira arī Eiropas dēļ, jo bez Krievijas Eiropa ir nepilnīga.
Es ceru, ka ikviens saprot, ka, runājot par "eiropeiskām vērtībām” un "Eiropas politisko kultūru”, es nedomāju par ģeogrāfisko novietojumu vai "eirocentrismu”, jo politiskā kultūra, kuras pamatā ir brīvība un personu tiesības, ir universāla vērtību sistēma, kas vienlīdz labi der Eiropai, Āfrikai, Krievijai un Ķīnai.
Šīs dienas notikums ir simbolisks, un tajā viss ir savstarpēji saistīts - gan pati balva, gan diena, kad tā tiek pasniegta, gan arī tie, kas to pasniedz un kas to saņem.
Andrejs Saharovs, kurš mira pirms divdesmit gadiem, bija gan izcils cilvēktiesību aizstāvis, gan domātājs. Viņš izteica divus būtiskus priekšlikumus. Pirmajā pausta doma, ka cilvēcīgums var pastāvēt un attīstīties tikai tad, ja tiek pārvarēts politiskās vienotības trūkums un naidīgums, tad arī varētu risināt attiecīgā laikmeta globālās problēmas un nodrošināt mieru pasaulē un attīstību uz mūsu planētas. Otrajā priekšlikumā tika ierosināts tas, ka vienīgi cilvēktiesības un galvenokārt garīgā brīvība spēs sniegt ticamu atbalstu mūsu centieniem pārvarēt mūsdienu pasaules politiskās vienotības trūkumu.
Iespējams, ka patlaban Eiropas Savienība, kuras Parlaments šo balvu nodibināja A. Saharovam vēl dzīvam esot, ir tuvākais Andreja Dmitrijeviča Saharova izsapņotais nākamā vienotā cilvēcīguma modelis.
Pēdējā laikā Krievija un Eiropa pastiprināti nostājas viena pret otru. Krievijā ir moderni runāt par "Krievijas īpašo virzību”, par "Krievijas īpašo garīgumu”, pat par "īpašajām valsts vērtībām”. Savukārt Eiroatlantijas pasaules daļā bieži vien dzird sakām, ka Krievija pārējo valstu starpā ir "savrupa”, ka tā ir valsts, kuras politisko attīstību nosaka tās vēsture un īpašās raksturiezīmes, dzird arī citus līdzīgus apgalvojumus. Ko gan varētu teikt šajā sakarā? Krievijai, gluži tāpat kā jebkurai citai valstij, ir sava virzība uz sakārtotu dzīvi, kas balstās uz vispārēju cilvēcisko pamatu. Neviena pasaules valsts nepastāv, balstoties uz idejām un projektiem, kas pilnībā aizgūti ārpus tās robežām, tomēr Krievijas un Eiropas saistību nevar noteikt tikai tādā mērā, kā pasakot, kurš un no kā aizņēmies. Šo jautājumu var uzdot citādi - vai Krievija ir kaut ko devusi Viseiropas un universālajai civilizācijai, kas veidojas mūsu acu priekšā? Es gribētu atgādināt par Krievijas unikālo devumu Eiropas garīgajai un politiskajai attīstībai, kā arī cilvēcīgumam, - padomju laika cilvēktiesību kustības lielo nozīmi mūsdienu politiskās kultūras veidošanā.
A. Saharovs jau 1968. gadā sprieda par cilvēktiesību un garīgās brīvības lomu mūsdienu pasaulē. Praksē viņa idejas ieviesa cilvēktiesību organizācijas, ko dibināja padomju disidenti, visupirms un galvenokārt Maskavas Helsinku grupa, kuru šodien šeit pārstāv Lyudmila Alexeyeva. Šīs organizācijas bija pirmās, kas publiski paziņoja, ka filigrāni uzrakstītās deklarācijas par cilvēktiesību aizsardzību nedrīkst palikt tikai deklarācijas. Mums izdevās mobilizēt pasaules sabiedrisko domu, un Rietumu politiskā elite bija spiesta atkāpties no tradicionālā pragmatisma. Protams, tas radīja arī daudzas jaunas problēmas, kas joprojām nav pilnībā atrisinātas, piemēram, humanitārās intervences doktrīnu. Lai gan pēdējo trīsdesmit gadu laikā ir panākts daudz, tikpat daudz vēl ir tikai darāms. Cilvēktiesību aizstāvji Krievijā aizsāka šo procesu 20. gadsimta septiņdesmitajos gados, un kaut vai tikai tāpēc vien Krieviju nedrīkst izsvītrot no Eiropas valstu vidus.
Krievijā 20. gadsimta pēdējā trešdaļā kā nekur citur cilvēktiesību kustība kļuva par sinonīmu jēdzienam "pilsoniskums”, un Krievijā doma par cilvēktiesībām varēja attīstīties tāpat kā A. Saharova globālie vispārinājumi un pārņemt jaunas politiskās filozofijas īpašības. Tas saistīts ar Krievijas 20. gadsimta traģiskās vēstures unikalitāti, ar nepieciešamību izprast un pārvarēt asiņaino un netīro pagātni. Ja Otrais pasaules karš iniciēja Rietumeiropas pēckara politisko modernizāciju, kļūstot par loģisku noslēgumu salīdzinoši īsajam nacistu režīma dominances periodam Vācijā, tad attiecībā uz PSSR un Krieviju pārstrukturēšanas nepieciešamību noteica septiņdesmit gadus ilga pieredze komunistiskajā režīmā, kura kulminācija bija Staļina teroristiskā diktatūra. Divi galvenie atdzimstošā Krievijas pilsoniskuma elementi bija tiesiskā apziņa un vēstures atmiņa. No paša sākuma cilvēktiesību kustība sevi pozicionēja kā galvenokārt tādu kustību, kuras mērķis ir pārvarēt staļinismu valsts sabiedriskajā, politiskajā un kultūras dzīvē. Vienā no kustības pirmajiem publicētajiem rakstiem - skrejlapā, ko izplatīja vēsturiskā 1965. gada 5. decembra mītiņa par likumu aizsardzību organizētāji - šajā sakarā bija teikts pavisam vienkārši un īsi: Asiņainā pagātne mudina mūs būt piesardzīgiem tagad”.
Būtībā mūsdienu sabiedrības daļa, kura Krievijā ievēro cilvēktiesības, iespējams, Krievijas pilsoniskā sabiedrība kopumā, ir mantojusi šo īpašo saikni starp diviem pilsoniskās apziņas elementiem - tiesisko domāšanu un vēstures atmiņu.
Uzskatu, ka sevišķā nozīme, ko A. Saharovs savas dzīves beidzamajos gados un mēnešos piešķīra organizācijai "Memorial”, ir saistīta ar to, ka viņš šo īpašo aspektu ļoti skaidri saprata. "Memorial” darbībā šie divi Krievijas sabiedriskās apziņas pamatelementi ir saplūduši vienā.
Es uzskata, ka tagad - A. Saharova nāves divdesmitajā gadadienā -, izvēloties balvas saņēmējus, šo īpašo aspektu sajuta un saprata arī Eiropas Parlamenta deputāti. Mēs visi atminamies rezolūciju par Eiropas sirdsapziņu un totalitārismu, ko Eiropas Parlaments pieņēma aprīlī. Šī rezolūcija, tāpat kā EDSO rezolūcija "Sadalītā Eiropa atkal apvienota”, kas tika pieņemta jūlijā, liecina, ka vienotā Eiropa saprot mūsu darba būtību un spiedienu. "Memorial” pateicas jums par šo sapratni. Par Krievijas pašreizējās politiskās situācijas absurdumu skaidri liecina tas, ka mūsu pašu parlaments - tās valsts parlaments, kura vissmagāk un ilgāk ir cietusi no staļinisma un komunisma diktatūras - nevis atbalsta šīs rezolūcijas, bet nekavējoties atzīst par "pret-krieviskām”!
Tas pierāda, ka Krievijā pat šodien staļinisms nav tikai epizode no 20. gadsimta vēstures. Mēs ļāvām aizsteigties dažiem apjukuma un nepilnīgas politiskās brīvības gadiem garām. Netika izskausta galvenā komunistiskā totalitārisma iezīme - attieksme pret cilvēkiem kā pret patērējamiem resursiem.
Valsts politikas mērķi, tāpat kā iepriekš, tiek izvirzīti, neņemot vērā valsts pilsoņu viedokli un intereses.
Tieši ar to ir saistīta "mākslīgās demokrātijas” režīma izveide mūsdienu Krievijā. Apņēmīgi tiek imitētas visas modernās demokrātijas institūcijas: daudzpartiju sistēma, parlamenta vēlēšanas, varas dalījums, neatkarīga tiesu sistēma, neatkarīga televīzijas apraide un citas. Šāds mākslīgums ar nosaukumu "sociālistiskā demokrātija” pastāvēja arī Staļina laikā.
Šodien, lai radītu mākslīgumu, masu terors nav vajadzīgs - no staļinisma laikiem ir saglabājušies pietiekami daudz pilsoniskās apziņas un uzvedības stereotipu.
Tomēr attiecīgos brīžos tiek izmantots arī terors. Pēdējos desmit gadus vairāk nekā 3000 cilvēku Čečenijā ir "pazuduši”, proti, nolaupīti, spīdzināti, kopā nogalināti un kaut kur aprakti. Vispirms šos noziegumus veica federālo varas iestāžu pārstāvji, bet pēc tam šo "darbu” uzticēja, tā teikt, vietējām drošības struktūrām.
Cik daudz Krievijas drošības iestāžu amatpersonu ir tikušas sodītas par šiem noziegumiem? Tikai nedaudz. Kurš šos cilvēkus sauca pie atbildības un tiesāja? Vispirms un galvenokārt cilvēktiesību aizstāve Natalya Estemirova, žurnāliste Anna Politkovskaya, un advokāts Stanislav Markelov. Kur viņi visi ir? Noslepkavoti.
Mēs redzam, ka regulārā vardarbība Čečenijā jau plešas aiz tās robežām un draud izpausties visā valstī. Tomēr pat šādos apstākļos ir cilvēki, kas ir gatavi pretoties pagātnes atgriešanai. Tas vieš cerību. Mēs visi saprotam, ka neviens cits nespēs Krieviju atgriezt uz brīvības un demokrātijas ceļa, kā vien pati Krievija, tās ļaudis un pilsoniskā sabiedrība.
Turklāt situācija mūsu valstī nav tik vienkārša, kā varētu likties virspusējam novērotājam. Mums sabiedrībā ir daudz sabiedroto gan cīņā par cilvēktiesībām, gan cīņā ar staļinismu.
Ko mēs ceram sagaidīt no Eiropas politiķiem un Eiropas sabiedriskās domas? Pirms vairāk nekā divdesmit gadiem šīs izredzes formulēja Andrejs Dmitrijevičs Saharovs: "Manai valstij nepieciešams atbalsts un piespiešana”.
Vienotai Eiropai ir iespējas izstrādāt šādu stingru, bet vienlaikus draudzīgu politiku, kuras pamatā ir atbalsts un piespiešana, tomēr tā šīs iespējas neizmanto pilnībā. Vēlos minēt tikai divus piemērus.
Pirmais no tiem saistīts ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas darbu Krievijas pilsoņu sūdzību sakarā. Tas vien, ka upuriem ir iespēja iesniegt apelāciju sūdzības Strasbūrā, liek Krievijas tiesām strādāt kvalitatīvāk un neatkarīgāk. Galvenais ir tas, ka Eiropas Kopienu tiesas spriedumu izpildei vajadzētu novērst cēloņus, kuru dēļ tiek pārkāptas cilvēktiesības.
Pēdējo gadu laikā Strasbūrā izdoti vairāk nekā 100 spriedumi "čečenu” lietās saistībā ar smagiem noziegumiem, ko valsts pārstāvji pastrādājuši pret pilsoņiem. Tomēr, kas notiek? Nekas. Krievija pienācīgi izmaksā upuriem Eiropas Kopienu tiesas noteikto kompensāciju kā kādu "nodokli par nesodīšanu”, atsakoties izmeklēt šos noziegumus un sodīt vainīgos. Turklāt ģenerāļus, kuru vārdi minēti Strasbūras spriedumos, ne tikai nesoda, bet pat izvirza paaugstināšanai amatā.
Un ja nu Eiropas Padomes Ministru komiteja tiktu aicināta uzraudzīt Tiesas spriedumu izpildi? Strasbūrā viņi paraustīja plecus: "Ko gan mēs varam izdarīt?” - un turpināja klusēt.
Otrais, vispārīgākais piemērs, saistīts ar Krievijas un Eiropas Savienības attiecībām cilvēktiesību jomā. Patlaban ik pēc sešiem mēnešiem Eiropas Savienība šī jautājuma sakarā rīko apspriedes ar Krieviju. Kā šī iespēja tiek izmantota? Ierēdņi, turklāt ne augstākās pakāpes ierēdņi, dažas stundas aiz slēgtām durvīm parunājas - Eiropa apjautājas par Čečeniju, Krievija atbild ar pretjautājumu par Igauniju vai Latviju, un abas puses šķiras, lai atkal satiktos pēc sešiem mēnešiem. Gan Krievijas, gan starptautiskās nevalstiskās organizācijas rīko radikālus pasākumus un uzklausīšanas, kā arī sniedz ziņojumus. Tiekoties ar cilvēktiesību aizstāvjiem Briseles pārstāvji skumīgi nopūšas: "Ko gan mēs varam darīt?”, un turpina klusēt.
Ko gan Eiropai darīt attiecībā uz Krieviju? Mūsuprāt, atbilde ir vienkārša - tai vajadzētu pret Krieviju izturēties tieši tāpat, kā pret jebkuru citu Eiropas valsti, kas uzņēmusies noteiktas saistības un ir atbildīga par to izpildi. Diemžēl šodien Eiropa aizvien retāk izsaka ieteikumus Krievijai tādās jomās kā demokrātija un cilvēktiesības, dažreiz pat dodot priekšroku par to vispār nerunāt. Tā iemesli nav svarīgi - vai tas būtu tādas sajūtas dēļ, ka jebkādas pūles ir veltas, vai arī sakarā ar pragmatiskiem apsvērumiem, kas saistīti ar naftu un gāzi.
Eiropas pienākums ir neklusēt, bet atkal un atkal atkārtot un atgādināt, kā arī godbijīgi un stingri pieprasīt, lai Krievija izpilda saistības.
(Aplausi)
Protams, ne tikai nav nekādu garantiju, bet nav arī īpašu cerību, ka šie aicinājumi tiks ņemti vērā. Tomēr klusēšanu Krievijas varas iestādes noteikti sapratīs kā izdabāšanu. Delikātu jautājumu neiekļaušana darba kārtībā nepārprotami nāks Krievijai par ļaunu, turklāt tas nāks par ļaunu arī Eiropai, jo tādā veidā tiek apšaubīta Eiropas institūciju apņemšanās ievērot eiropeiskas vērtības.
Šodien jūs pasniedzat balvu "Par domas brīvību”.
Kādam varētu šķist, kā gan domas var nebūt brīvas, kurš gan var ierobežot to brīvību un kā? Ir kāds līdzeklis, proti, bailes; tās kļūst par cilvēka personības daļu un liek tam domāt, pat just tā, kā tas tiek prasīts. Cilvēki ne tikai baidās, viņi pat redz izdevīgumu "Lielā brāļa iemīlēšanā”, kā to aprakstījis Dž. Orvels. Tā tas bija arī tad, kad Krievijā pie varas bija Staļins un tāpat bija tad, kad Vācijā valdīja Hitlers. Patlaban tas atkārtojas Čečenijā, kur pie varas ir Ramzan Kadyrov. Šādas bailes var izplatīties visā Krievijā.
Kā pretoties bailēm? Lai cik paradoksāli tas izklausītos, tikai un vienīgi ar domas brīvību. A. Saharovs savās domās bija neparasti brīvs, tāpēc viņu nepārņēma bailes. Un, viņu vērojot, arī citi atbrīvojās no bailēm.
Domas brīvība ir visu pārējo brīvību pamatā.
Tāpēc ir piemēroti Saharova balvu piešķirt par "domas brīvību”. Mēs esam lepni to šodien saņemt.
(Parlamenta deputāti sveica runātāju ar ilgām ovācijām)
(Sēdi pārtrauca plkst. 12.30 un atsāka plkst. 15.00)
