Subsidiaritātes un vispārējuma princips sociālo sabiedrisko pakalpojumu sniegšanā ES (debates)
Priekšsēdētāja
Turpinām sēdi.
Nākamais punkts ir mutiskais jautājums Komisijai (Β7-0218/2010), ko iesnieguši Jan Olbrycht un Lambert van Nistelrooij PPE grupas vārdā, Heide Rühle Verts/ALE grupas vārdā, Oldřich Vlasák ECR grupas vārdā, Peter Simon, Françoise Castex, Evelyne Gebhardt un Proinsias De Rossa S&D grupas vārdā, un Ramona Nicole Mănescu un Olle Schmidt ALDE grupas vārdā, par subsidiaritātes un vispārējuma principu sociālo sabiedrisko pakalpojumu sniegšanā ES.
Jan Olbrycht
Es vēlos norādīt, ka minētais mutiskais jautājums attiecas uz Eiropas Komisijas lēmumu, ar kuru tika norādītas ļaužu grupas, kas Nīderlandē var izmantot sociālos mājokļus. Šis lēmums izraisīja plašas Eiropas Parlamenta deputātu diskusijas un interesi, jo tam ir būtiskas sekas. Ir jāapzinās, ka Eiropas Savienības dalībvalstīs sociālie mājokļi kā sabiedrisks pakalpojums ir definēti atšķirīgi. Šīs definīcijas ir saistītas ar faktu, ka mums ir atšķirīgi sociālo mājokļu izmantošanas kritēriji, kā arī pastāv atšķirīgi atbildības līmeņi. Atbildība gulstas uz valsts iestādēm, bet darbuzņēmēji pārstāv gan valsts, gan nevalstisko sektoru.
Interesi par sociālajiem mājokļiem, no vienas puses, nosaka valsts atbalsta noteikumi, kā arī definīcija, ko izmanto, nosakot struktūrfondu līdzekļu saņemšanai atbilstošās izmaksas. Saistībā ar iepriekš minēto būtu interesanti uzdot papildu jautājumu un uzzināt, vai Komisija uzskata, ka visā Eiropas Savienībā vajadzētu būt vienotai definīcijai. Vai būtu nepieciešami vienādi principi valsts atbalstam sociālo mājokļu jomā? Vai Komisija plāno katrā konkrētajā gadījumā noteikt mājsaimniecību ienākumu līmeni kā Nīderlandes gadījumā? Vai šāda rīcība tiešām atbilst Eiropas Savienībā īstenotajam subsidiaritātes principam?
Heide Rühle
Priekšsēdētājas kundze! Es vēlos atsaukties uz paziņojumu presei, ko pati Komisija publicēja pagājušā gada 19. decembrī saistībā ar lēmumu par valsts atbalstu Nīderlandes sociālo mājokļu sistēmai.
Citāts no šī paziņojuma. 'Komisijas lēmums apstiprina tās ilgstošo politiku, ka dalībvalstu iestādēm ir plašas lemšanas tiesības, nosakot kritērijus un nosacījumus attiecībā uz sociālajiem mājokļiem un citiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem (SGEI).' Citāta beigas.
Mans jautājums ir šāds. Kā šis Komisijas paziņojums atbilst faktam, ka ar šo lēmumu Komisija Nīderlandē ir noteikusi konkrētus ienākumu ierobežojumus sociālo mājokļu izmantošanai? Vai tas patiešām ir Komisijas kompetencē, un kā tas atbilst subsidiaritātei un proporcionalitātei?
Vēl es vēlētos Komitejai jautāt, kā lēmums formāli atzīt sociālās dažādības vajadzību, vienlaikus skaidri iestājoties pret sociālo segregāciju, ir savienojams ar faktu, ka tajā pašā laikā ir noteikta konkrēta - ne lielāka par 10 % - to mājokļu daļa, ko piešķir mājsaimniecībām ar ienākumiem virs EUR 30 000 sliekšņa, Komisijai vienlaikus paziņojot, ka gadījumā, ja piešķirto mājokļu daļa mājsaimniecībām ar ienākumiem virs EUR 30 000 pārsniedz 10 %, šī daļa ir jākompensē citos Nīderlandes reģionos? Man šķiet, ka tas ir ļoti stingrs un neelastīgs regulējums, domājot sociālās dažādības kontekstā.
Kā tas atbilst subsidiaritātei un - kā jūs paši formulējāt paziņojumā presei - "plašām lemšanas tiesībām, nosakot kritērijus un nosacījumus attiecībā uz sociālajiem mājokļiem un citiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem (SGEI)”?
Françoise Castex
Priekšsēdētājas kundze! Arī es vēlos vērsties pie Komisijas saistībā ar Nīderlandes paziņojumu par to atbalstu sociālo mājokļu sistēmai, uz kuru Komisija atbildēja, ka ir jānodrošina šāda atbalsta atbilstība konkurences noteikumiem. Tāpēc tā ieteica radikālas reformas sociālo mājokļu vispārējas nozīmes funkciju jomā un, manuprāt, ir noteikusi ierobežojošu definīciju, kas ir uzskatāmi par vispārējas nozīmes sociālajiem pakalpojumiem.
Faktiski Komisija atzīst šī sabiedriskā pakalpojuma sociālo raksturu, tomēr uzver, ka tam jābūt definētam un, es citēju, "tieši saistītam ar nelabvēlīgām sociālām grupām” un ka līdz ar to sociālo mājokļu nodrošinājums Nīderlandē pārsniedz nelabvēlīgo sociālo grupu konkrētās vajadzības. Līdz ar to Nīderlandes valdības iesniegtajā sociālo mājokļu reformas priekšlikumā ir noteikts ierobežojums, ka citām sociālajām grupām var piešķirt ne vairāk kā 10 % no visiem sociālajiem mājokļiem, vienmēr ievērojot sociālos kritērijus vai prioritāro kārtību.
Šis ierobežojums apdraud citu publiska pakalpojuma uzdevumu, ko pilda sociālo mājokļu pakalpojums, t.i., sociālās un pilsētvides daudzveidības nodrošināšanu, kuru kā vienu no sociālo mājokļu pakalpojuma uzdevumiem ir definējis Nīderlandes likumdevējs. Līdz ar to es vēlos jautāt komisāram un citiem Komisijas locekļiem, uz kāda līgumā noteikta juridiska pamata Komisija ir tiesīga apšaubīt sociālo pakalpojumu universālo raksturu un likt dalībvalstij pārskatīt vienam no sociālajiem pakalpojumiem noteiktos uzdevumus?
László Andor
Komisijas loceklis. - Priekšsēdētājas kundze! Godājamo deputātu jautājums ir sadalāms trīs daļās. Pirmā: vai Komisija uzskata, ka ES jābūt vienotai sociālā mājokļa definīcijai? Otrā: jautājums par subsidiaritātes un vispārējuma principu. Trešā: ienākumu robežas, lai izmantotu sociālo mājokli. Pirms sniedzu atbildes uz šiem jautājumiem, es vēlos uzsvērt, ka Komisija uzskata sociālos mājokļus par ļoti būtiskiem. Sociālie mājokļi ir viens no galvenajiem rīkiem Eiropas Savienības sociālās un ekonomiskās iekļautības politikā.
Atbildot uz pirmo un otro jautājumu, es vēlos izteikties ļoti skaidri. Komisija neuzspiež vienotu sociālā mājokļa definīciju ES līmenī un pilnībā respektē subsidiaritātes principu. Deputāti pareizi atsaucas uz Komisijas 2005. gada lēmumu par valsts atbalstu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem. Šis lēmums garantē tiesisko drošumu pakalpojumu sniegšanā un mazina to valsts iestāžu administratīvo slogu, kas finansē šos pakalpojumus.
Saskaņā ar šo lēmumu atbalsts sociālajiem mājokļiem, kas atbilst lēmuma nosacījumiem, tiek iekļauts preferenciālajā režīmā, atbrīvojot no paziņošanas prasības - neatkarīgi no atbalsta apmēra. Saskaņā ar lēmumu minētais atbrīvojums ir spēkā, ja attiecīgajā dalībvalstī sociālais mājoklis tiek klasificēts kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums. Katra dalībvalsts pati nosaka sociālo mājokļu pakalpojuma statusu atbilstoši savām tradīcijām, kultūrai un valsts intervences politikai.
Es vēlos atsaukties arī uz Komisijas 2006. un 2007. gada paziņojumiem, kuros skaidri tika uzsvērta dalībvalstu atbildība un plašā brīvība attiecībā uz vispārējas nozīmes sociālajiem pakalpojumiem. Turklāt šis uzskats nesen tika uzsvērts Protokolā par vispārējas nozīmes pakalpojumiem. Tomēr termins "sociālais mājoklis” nozīmē, ka runa nav par mājokli vispār, bet gan par atbilstoši sociālajiem kritērijiem piešķirtu mājokli.
Tādējādi 2005. gada lēmumā izteiktie apsvērumi attiecas uz atstumtajām personām vai sociāli nelabvēlīgākām grupām, kas ierobežotās maksātspējas dēļ nespēj iegādāties mājokli par tirgus cenām. Tāpēc dalībvalstīm ir jānosaka sociālo mājokļu mērķa grupa, lai sociālo mājokļu piešķiršana būtu pārskatāma un lai nepieļautu, ka mājokļus nepiešķir tiem, kam tie visvairāk vajadzīgi.
Dalībvalstīm ir liela brīvība mērķa grupas lieluma noteikšanā un sociālo mājokļu sistēmas īstenošanā. Komisija var tikai pārbaudīt, vai definēšanas procesā nav acīmredzamu kļūdu.
Šī pieeja tika apstiprināta 2009. gada decembrī pieņemtajā Komisijas lēmumā par sociālajiem mājokļiem Nīderlandē. Šī pieeja pilnībā atbilst arī Pamattiesību hartas 34. pantam, kas attiecas uz sociālo un mājokļa atbalstu visiem, kam nav pietiekamu līdzekļu.
Skaidra sociālo mājokļu definīcija nodrošina arī to, ka valsts atbalstu nevar novirzīt komercdarbības finansēšanai ārpus vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu jomas.
Otrs jautājums attiecas arī uz vispārējām tiesībām uz mājokli. Tomēr, kā es jau teicu, mājoklis vispār nav tas pats, kas sociālais mājoklis. Skaidri noteikti, pārskatāmi atbilstības un piešķiršanas kritēriji sociālo mājokļu jomā atbilst šo mājokļu saņēmēju interesēm un nodrošina valsts līdzekļu atbilstīgu izlietojumu.
Atbildot uz trešo jautājumu, kurā godājamie deputāti jautā, kāpēc pastāv ierobežojums, ka sociālie mājokļi ir pieejami tikai mājsaimniecībām, kuru ienākumi ir mazāki nekā EUR 33 000, es arī šoreiz vēlos izteikties ļoti skaidri. Nepastāv ES līmenī noteikts ierobežojums attiecībā uz sociālo mājokļu pieejamību.
Šis apmērs attiecas uz vienu dalībvalsti - Nīderlandi. Tā ir daļa no Nīderlandes iestāžu īstenotajām izmaiņām, lai valsts sociālo mājokļu sistēma atbilstu Eiropas Savienības atbalsta noteikumiem. Nīderlandes iestādes noteica šādu ierobežojumu, lai definētu sociālo mājokļu mērķa grupu Nīderlandē. Komisija šajā sociālā mājokļa definīcijā nekonstatēja nekādas kļūdas, un tāpēc tā apstiprināja Nīderlandes valsts atbalsta shēmu. Es piebilstu, ka Nīderlandes iestāžu definētā mērķa grupa ir ļoti plaša un iekļauj 43 % no Nīderlandes iedzīvotājiem.
Lambert van Nistelrooij
Krīzes laikā un debatēs par to, kā saglabāt ilgtspējīgu sabiedrību un mūsu konkurētspēju, mēs apspriežam šķietamu detaļu, kas, manuprāt, tomēr daudzos cilvēku raisa bažas.
Problēma ir jautājumā par to, kam tiks piešķirts mājoklis. It īpaši tagad, kad bankas ir kļuvušas uzmanīgākas nekā laikā, kad sākās šīs debates - Nīderlandē tas bija 2005. gads, kad situācija bija diezgan atšķirīga, - ir skaidrs, ka daļa cilvēku ir nonākuši nopietnās grūtībās. Tagad noteiktais slieksnis ir EUR 33 000. Šie priekšlikumi vēl ir iesniedzami apstiprināšanai Nīderlandes parlamenta apakšpalātā, un deputāti mums uzreiz pateiks, ka šim slieksnim faktiski ir jāatbilst Nīderlandes slimokases slieksnim, kas ir aptuveni EUR 40 000.
Debates Nīderlandē turpinās pilnā sparā, tāpēc nevar uzskatīt, ka visi ir vienojušies. Es jūtu, ka nav nodrošināta pietiekama elastība pielāgotiem risinājumiem. Dalībvalstīm ir jāspēj pielāgoties apstākļiem. Šie 10 % ir ļoti maz. Beidzot augstskolu, mani ienākumi bija lielāki nekā noteiktais ienākumu slieksnis, bet es spēju nomāt dzīvokli tikai dažus gadus, līdz es izlēmu to nopirkt un doties dzīvot citur.
Mēs runājam par elastību: nav pietiekami lielu manevra iespēju. Tas mani vedina secināt, ka nav pietiekami respektēta subsidiaritāte - valstu iespējas pašām daudz plašāk regulēt lietas. Pēc šodienas debatēm mums jāapsver, vai pie šī jautājuma nebūtu jāatgriežas, pieņemot rezolūciju. Es domāju, ka kopumā Komisija šajā jomā dara labu darbu, bet es uzskatu, ka dalībvalstu manevra iespējas ir pārmērīgi ierobežotas, kaitējot cilvēkiem, kuri mājokļa jomā ir atkarīgi no valsts.
Evelyne Gebhardt
Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs, dāmas un kungi! Sekojot šīm debatēm, es pamanu, ka pastāv liela neskaidrība par likumu piemērošanu šajās jomās. Andor kungs, Jūs tikko teicāt, ka nevienā Eiropas regulā nav noteikts konkrēts EUR 33 000 ierobežojums. Tomēr Nīderlandes likumdevējs pats ir noteicis šādu ierobežojumu, jo, iespējams, pastāvēja bažas, ka Komisija prasīs noteikt skaidrus kritērijus.
Šāda neskaidrība dalībvalstīm rada daudz grūtību savu lēmumu pieņemšanā, sevišķi tādā ziņā, lai šie lēmumi tiešām atbilstu šo cilvēku vajadzībām, jo īpaši sociālo mājokļu jomā, lai cilvēki, kam nav pietiekami daudz naudas, varētu brīvi rīkoties.
Tāpēc mums ir ļoti svarīgi nodrošināt tiesisko regulējumu un ieviest noteiktību, lai būtu skaidra iespējamā rīcība. Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, protams, ir nepieciešama aizsardzība. Tos dalībvalstīs sniedz vietējā līmenī, un mums ir jānodrošina, ka tie tiešām tiek piedāvāti visiem.
Tāpēc mums ir jāapsver iespēja - un man zināms, ka tā tiek apsvērta Nodarbinātības un sociālo lietu komitejā, - proti, pieprasīt Komisijai tiesisko regulējumu, lai aizsargātu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumus, it īpaši sociālajā jomā, un es domāju, ka šāds regulējums būtu noderīga lieta.
Isabelle Durant
Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs! Mēs runājam par tiesisko bāzi, kas acīmredzami ir ļoti būtiska. Tomēr līdztekus jautājumam par tiesisko bāzi es vēlos uzsvērt faktu, ka mājokļu un it īpaši sociālo mājokļu tirgus noteikti nav līdzīgs citiem tirgiem vai komercdarbībām. Turklāt sociālie mājokļi ir daudz kas vairāk nekā tikai mājokļi, kas paredzēti cilvēkiem ar zemiem ienākumiem.
Ir jautājums par sociālo daudzveidību, par kuru mēs esam runājuši, bet vēl ir jautājums par šo māju un cilvēku integrēšanu vietējā dzīves vidē pilsētā, dažkārt pilsētas centrā, dažkārt - nomalē. Ar īrniekiem tiek veikts liels darbs, lai palīdzētu integrēties un veidotu solidaritāti - arī starp dažādām paaudzēm, kas dzīvo mājoklī un tā apkārtnē, tāpēc es tiešām domāju, ka šis ir cita veida jautājums.
Turklāt šajā likumdošanas darbā mēs strādājam ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem. Šķiet, tas, ka esam te sapulcējušies un uzsveram problēmas, kas saistītas ar atbalstu vai sociālo mājokļu ierobežoto pieejamību, ir nepareizs signāls. Attiecībā uz ienākumu ierobežojumu, ko bez manis minēja arī citi deputāti un kas ir noteikts EUR 33 000 apmērā, es tajā saskatu problēmu, jo pastāv ļoti dažādas ģimenes: viena vecāka ģimenes, vecu cilvēku ģimenes, ģimenes, kuru locekļi ir no bijušām un pašreizējām attiecībām, šķirtas ģimenes. Kā mēs varam aprēķināt viņu ienākumus? Tas viss vedina mani, līdzīgi citiem, prasīt lielāku elastību un subsidiaritāti, ja mēs tiešām vēlamies redzēt sociālos projektus šajās vietās.
Patrick Le Hyaric
Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs! Jūs tikko teicāt, ka Komisija sociālajiem mājokļiem piešķir lielu nozīmi. Mēs tiešām runājam par vienu no pamattiesībām, kas mūsu dalībvalstīs netiek īstenota. Turklāt šis ir vēl viens traips pašreizējā Eiropas integrācijas modelī.
Attiecībā uz pārējo Jūsu atbildes daļu, komisāra kungs: Jūs atsaucāties uz Komisijas parasto lūgšanu grāmatu, bet pieredze rāda, ka Komisija, Jūsu Komisija, un Eiropas Kopienu Tiesa pieņem spriedumus, pamatojoties uz Eiropas nolīgumiem, saskaņā ar nāvējošo brīvas un neizkropļotas konkurences principu, tādējādi radot nelikumīgu pieeju mājokļu būvniecībai un pašiem mājokļiem. Vēl sliktāk ir tas, ka 2005. gadā Komisija definēja sociālos mājokļus kā mājokļus, kas attiecas tikai un vienīgi, es citēju, "uz atstumtajām personām vai sociāli nelabvēlīgākām grupām”. Tādējādi Komisija atbalsta geto pilsētu veidošanu nabadzīgajiem iedzīvotājiem, kaitējot sociālajai daudzveidībai.
Tāpat kā daudzi deputāti, es atbalstu jaunas pamatdirektīvas ideju, kas būtu pozitīva un progresīva, bet mani māc bažas, ka ir maināms pats nolīgumos noteiktais konkurences princips.
No otras puses, mani māc bažas, ka priekšsēdētāja Barroso paziņojumi, ko šodien apstiprināja ECOFIN padome un kas principā iesaka kontrolēt budžetus, izraisīs tēriņu samazināšanu zemu izmaksu mājokļiem un it īpaši sociālajiem mājokļiem. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Eiropai ir jāsāk no nulles.
Frank Engel
(FR) Priekšsēdētājas kundze! Es jebkurā gadījumā vēlos atsaukties uz Durant kundzes viedokli, kurā bija pareizi norādīts, ka sociālie mājokļi nav komercsektors vai sektors, kurā konkurence būtu līdzīga citiem sektoriem. Komisāra kungs, es domāju, ka par šo jautājumu mums izdosies vienoties.
Šeit tiek apšaubīts valsts atbalsts. Es brīnos, kāpēc tāda joma kā sociālie mājokļi teorētiski varētu nebūt vistiešākais valsts atbalsts. Patiešām - mēs runājam par valsts atbalstu sociālo mājokļu saņēmējiem un ne tik daudz uzņēmumiem. Beigu beigās, atbalsts tiek piešķirts, jo to uzskata par nepieciešamu, un tas nav tik lielā mērā konkurences apdraudējuma jautājums.
Es piebildīšu - un es, protams, varu runāt tikai par pieredzi manā valstī -, ka sociālie mājokļi ir saistīti ar tik dažādiem nosacījumiem, ka mums tiešām vajadzētu priecāties, ka Eiropas Komisija, Eiropas institūcijas, Eiropa un Brisele nav, kā tas vienmēr šķiet, atbildīgas par precīzas definīcijas došanu, par norādījumiem, kuras personas un kādos apstākļos var gūt labumu no attiecīgā atbalsta.
Es vēlos uzvērt, ka būtisks faktors ir specifiski vietējie nosacījumi un izmaiņas ģimenes situācijā, kas var notikt ar ikvienu no mums. Kāpēc lai kādam, kuram bija ģimene, bet kura ģimenes stāvoklis ir mainījies vai kura ienākumi laika gaitā mainās, kā teica van Nistelrooj kungs, tiktu piešķirtas tiesības uz sociālo mājokli, ņemot vērā virkni kritēriju, tikai tāpēc, lai pēc tam piedzīvotu tā atņemšanu? Manuprāt, tas ir nepamatoti, un šādā situācijā es neuzskatu, ka Komisijai atkal vajadzētu pārkāpt savas kompetences robežas, lai mums ieteiktu un beigu beigās uzspiestu noteikumus, kam neizbēgami trūks elastības un, iespējams, arī humānisma.
Proinsias De Rossa
Priekšsēdētājas kundze! Šajās debatēs es piedalos kā Nodarbinātības komitejas ziņotājs par vispārējas nozīmes sociālo pakalpojumu nākotni. Ar šo mutisko jautājumu no Komisijas tiek gaidīta atbilde par tās priekšlikumiem, lai risinātu nopietno problēmu saistībā ar sociālo mājokļu nodrošināšanu iedzīvotājiem.
Es paužu nožēlu, ka Komisija nepiedāvāja šādus priekšlikumus, bet labāk izvēlējās attaisnot pastāvošo sistēmu. Komisija ilgstoši atsakās atzīt vajadzību nodrošināt dalībvalstīm juridisku skaidrību un elastību ne tikai attiecībā uz pašreizējo sabiedrisko pakalpojumu - un jo īpaši sociālo pakalpojumu - sniegšanu, bet arī uz jauno sociālo vajadzību apmierināšanu. Mums jāspēj ne tikai garantēt iedzīvotājiem drošības tīklu, kad rodas tāda vajadzība, bet arī izveidot noturīgu sociālo regulējumu, kas kalpotu visiem iedzīvotājiem. Veselība, mājokļi un izglītība ir pakalpojumi, kas acīmredzami ir nodrošināmi vispārējā kārtā, nevis vadoties pēc tirgus kaprīzēm. Ir acīmredzami, ka šajās jomās tirgus pats nespēj nodrošināt vispārējuma principu, ievērojot vienlīdzību un vienādu kvalitāti.
Tie visi ir pakalpojumi, kas sniedzas pāri peļņas gūšanas motivācijai un kuriem piemīt sociāla vērtība, ko nevar novērtēt pēc peļņas un zaudējumu aprēķina. Turklāt tie var izrādīties nepieciešami, lai veidotu stabilu mūsdienu ekonomikas pamatu. Nav pieļaujama turpmāka tiesiskā neatbilstība, kas pašlaik pastāv attiecībā uz to, ko valstu valdības var darīt valsts vai vietējā līmenī, lai nodrošinātu labklājībai būtiskos pakalpojumus.
Sophie Auconie
(FR) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs, dāmas un kungi! Vispirms es vēlos konstatēt faktu: Kopienai nav kompetences mājokļu politikā vispār un jo īpaši sociālo mājokļu jomā.
Tomēr lēmumā, kas minēts mutiskajā jautājumā, Komisija sniedz sociālā mājokļa definīciju. Komisāra kungs, kā jau vairākkārt teikts, sociālie mājokļi un mājokļu pieejamība tagad, krīzes laikā, ir būtiska problēma. Vismaz nedaudz atcerēsimies par humānismu mūsu tehniskajās, juridiskajās un pat tehnokrātiskajās debatēs.
Līdztekus mājokļu jautājumam kā tādam, sociālie mājokļi ir pamats īstai integrācijai, īstai sociālai iekļautībai attiecībā uz tiem, kas šos mājokļus saņem. Definīcija, ko Komisija piedāvāja valsts atbalsta izvērtēšanas procesā, ir ļoti apšaubāma. Komisāra kungs, lielais franču filozofs Dekarts, kurš dzimis manis paša dzimtajā reģionā, Luāras ielejā, teica: 'Kopējas intereses ir aplis, kura centrs ir zināms, bet perimetrs nezināms'.
Tāpēc man jums ir divi jautājumi. Pirmais ir vienkāršs: kāds ir šīs definīcijas juridiskais statuss? Vai tā ir piemērojama visās dalībvalstīs?
Nākamais jautājums ir daudz vispārīgāks. Kāds ir Komisijas viedoklis par to, kur sākas un kur beidzas Kopienas kompetence attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu organizēšanu? Jo šis, galu galā, ir svarīgs jautājums. Ir apdraudēts sabiedrisko pakalpojumu vispārējums un pieejamība.
Peter Simon
(DE) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs, dāmas un kungi! Visā Eiropā mūsu pilsētām un kopienām nākas cīnīties ar problemātiskiem rajoniem. Visā Eiropā mēs cenšamies risināt šo jautājumu, lai nodrošinātu šiem nelabvēlīgajiem rajoniem un to iedzīvotājiem normālu dzīves līmeni, kāds tas ir pārējās mūsu pilsētu daļās.
Taču ja mēs sociālo mājokļu jomā nosakām kritērijus, kā šajā gadījumā ir rīkojusies Komisija, ja mēs nosakām kritērijus, kas skaidri - kā daži deputāti jau teica - liedz iedzīvotāju sajaukšanos šajās zonās, tad šādā veidā tiks izpostīts desmitiem gadu ilgais darbs, ko veikušas kompetentās iesaistītās puses. Tiks izpostīti arī kopīgie projekti, ko Eiropas Savienība sekmēja ar Kopienas iniciatīvām "Urban” un "Urban II”.
Ja mēs ierobežojam kritērijus, pēc kuriem ir iespējama sociālo mājokļu subsidēšana tādā veidā, ka faktiski tikai nabagākie no nabagajiem, visneaizsargātākie no neaizsargātajiem varētu pretendēt uz subsīdiju un atbalstu sociālo mājokļu programmā, mēs faktiski radīsim šķēršļus šim iedzīvotāju segmentam veidot sajaukšanās procesu nelabvēlīgajos rajonos, kas patiesībā ir neatliekama vajadzība. Tas izraisīs tieši šo iedzīvotāju grupu vēl lielāku sociālo atstumtību un padziļinās problēmu mūsu pilsētās. Paturot to prātā, dienaskārtībā ir plašāka definīcija un plašāka subsidiaritātes principa interpretācija, un es būtu Kopienai ļoti pateicīgs, ja tā īsumā paustu savu nostāju šajā jautājumā.
Joachim Zeller
(DE) Priekšsēdētājas kundze! Pašlaik mēs runājam par vispārēju jautājumu, it īpaši attiecībā uz sabiedrisko sociālo pakalpojumu subsidiaritātes un vispārējuma principu vienotā ES līmenī. Tomēr sociālo mājokļu jautājums pašlaik tiek izgaismots, izmantojot Nīderlandes piemēru. Tas nav vienreizējs gadījums - it īpaši īrnieku asociācijām un īrnieku pārstāvjiem jau gadiem pastāv aizdomas, ka Eiropas koncentrēšanās tikai un vienīgi uz konkurētspēju ierobežo sociālo mājokļu attīstību Eiropā vai pat padara to par pilnīgi neiespējamu.
Galu galā, līdztekus vajadzībai pēc ēdiena un apģērba vajadzība pēc mājokļa ir vēl viena no pamatvajadzībām, un šī iemesla dēļ mājokļi ir viens no sociāli sabiedriskajiem labumiem un bezpajumtniecības novēršana ir sociāls uzdevums.
Tas izpaužas faktā, ka valstīs, kas rūpējas par savu iedzīvotāju labklājību, tiek atbalstīti sociālie mājokļi vai tiek nodrošināta citu mājokļu subsidēšana, pamatojoties uz personu ienākumiem. Protams, pašlaik Eiropas Savienībā ir īpaša situācija pēc vairāku Austrum-, Centrāl- un Dienvidaustrumeiropas valstu pievienošanās. Ņemot vērā dažādo mājokļu nodrošināšanas struktūru Eiropas bijušajās rietumu un austrumu daļās, ir jāsalīdzina - it īpaši pēc nesenajiem Eiropas Savienības paplašināšanas procesiem - dalībvalstu mājokļu subsīdiju un nodrošināšanas struktūras.
Ņemot vērā daudzās Austrum-, Centrāl- un Dienvidaustrumeiropas valstīs izmantoto mājokļu privatizācijas metodi tūlīt pēc politiskajām izmaiņām un it īpaši, ņemot vērā mājokļu jūtamo nepietiekamību šajās valstīs, Eiropas Parlaments uz to reaģēja, nodrošinot šīm valstīm struktūrfondus mājokļu jomai.
Neskatoties uz šo faktu, mājokļu politika vienmēr ir bijusi reakcija uz valstu, reģionālajiem un it īpaši vietējiem apstākļiem katrā konkrētajā gadījumā; citiem vārdiem sakot, tā ir klasiska politikas joma, kurā ir spēkā subsidiaritāte, ja nav vajadzīgs starpvalstu līmeņa regulējums un ja šāds regulējums jau nepastāv. Uz mājokļiem kā sabiedriski sociālu labumu tirgus likumi var attiekties tikai daļēji - sabiedrisko pakalpojumu kontekstā.
Evelyn Regner
(DE) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs! Sabiedriskie un sociālie pakalpojumi atrodas dažādu ekonomisko un politisko procesu un, vēl jo vairāk, izdevumu taupīšanas pasākumu ielenkumā. Eiropas Savienībā ir vērojams ienākumu nevienlīdzības pieaugums. It īpaši tad, kad valda neskaidrība, ekonomikas krīze un bailes par nākotni, sociālie stabilizēšanas pasākumi ir svarīgāki nekā jebkad.
Manā dzimtajā pilsētā Vīnē sociālo mājokļu pamatideja ir pieejamu mājokļu nodrošināšana plašām iedzīvotāju grupām, nenosakot ierobežojumu - kā definējusi Komisija -, ka tie pieejami tikai atstumtajām personām un sociāli nelabvēlīgākām grupām. Šāda ierobežojuma sekas ir geto rajonu veidošanās. Tāpēc es nedomāju mainīt savu viedokli šajā jautājumā - tam jābūt vietējās pārvaldes principam vai tiesībai definēt sociālos pakalpojumus, tostarp sociālos mājokļus šādā vietējā līmenī un izslēgt sociālos pakalpojumus no konkurences un valsts atbalsta tiesību jomas.
Jebkurā gadījumā mums Eiropas Savienībā ir nepieciešama juridiska skaidrība un Eiropas līmeņa juridisks instruments, kas attiecas uz sociālajiem pakalpojumiem un tos attiecīgi definē.
Seán Kelly
Priekšsēdētājas kundze! Es vēlos pateikties komisāram par dažu jautājumu izskaidrošanu. Jāsaka, ka mājvietas nodrošināšana ir absolūti nepieciešama ikvienam, it īpaši mūsdienu labklājības valstīs. Jumts virs galvas ir absolūti būtiska lieta; tā ir tiesība, kas, kā visi piekritīs, ir jānodrošina vai nu ar paša līdzekļiem, vai ar valsts iestāžu starpniecību utt.
Kad tas ir pateikts, ir vajadzīgas diskusijas, cik lielā mērā attiecīgajai valstij ir jāiejaucas mājokļu nodrošināšanā. Manā valstī īpašuma burbuli izraisīja nodokļu stimuli - kas bija pārāk dāsni un nepārdomāti - būvniekiem, lai tiktu būvētas mājas, izsniedzot teritoriālās plānošanas iestādes atļaujas - dažkārt pat applūdušās palieņu zonās - un mainot zemes zonējumu vietās, kur tas nebūtu bijis jādara. Tad, protams, iesaistījās bankas, izsniedzot dāsnus aizdevumus būvniekiem, kas nespēja tos atmaksāt, un privātpersonām māju būvniecībai, ko tie arī nespēja atmaksāt.
Tāpēc mēs piedzīvojam pašreizējo krīzi. Līdz ar to ir daudz jautājumu, kā valstij būtu jāiesaistās visā nekustamo īpašumu attīstības jomā.
Tomēr attiecībā uz sociālo mājokļu nodrošināšanu es domāju, ka pamatošanās pirmām kārtām uz ienākumiem ir pārāk preskriptīva un bezjēdzīga, ņemot vērā iemeslus, uz kuriem ir norādījuši daudzi cilvēki. Manuprāt, Komisijai neapšaubāmi ir zināma loma plašākā izpratnē, iespējams, sniedzot sociālo mājokļu nodrošināšanas vadlīnijas, bet pārāk lielam preskriptīvismam attiecībā uz tādām lietām kā ienākumi utt. nav nekādas jēgas; tas nestrādās, un to pat nevajag mēģināt darīt.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Sociālie mājokļi tiešām iekļaujas vispārējas nozīmes pakalpojumu kategorijā. Diemžēl šobrīd jaunatnes bezdarba līmenis Eiropas Savienībā ir sasniedzis 20 %.
Saskaņā ar Eiropas tiesisko regulējumu visas dalībvalstis var izmantot 4 % no Eiropas Reģionālajam attīstības fondam piešķirtajiem līdzekļiem, lai finansētu sociālo mājokļu būvniecību un uzlabotu ēku energoefektivitāti. Diemžēl ekonomikas krīzes ietekmē Eiropas ģimeņu materiālā situācija kļūst sliktāka, un bažas rada ļoti augstais jaunatnes bezdarba līmenis. Tieši šī iemesla dēļ es vēlos vērsties pie Jums, komisāra kungs, lai tiktu atbalstīts mūsu priekšlikums nākamajā programmēšanas periodā palielināt sociālo mājokļu būvniecībai un ēku energoefektivitātes uzlabošanai pieejamo līdzekļu daļu līdz 15 %.
Lielākajā daļā dalībvalstu veselības aprūpi, sociālos pakalpojumus un ar jaunatni un vecajiem cilvēkiem saistītos pasākumus organizē valsts. Šiem sabiedriskajiem pakalpojumiem ir būtiska nozīme visu sabiedrības pārstāvju aizsardzībā un iekļautībā, ja šie pakalpojumi ir pieejami visām personām. Lai tos nodrošinātu visā Eiropas Savienībā, mēs aicinām Komisiju sagatavot sabiedrisko pakalpojumu pamatdirektīvu, kas noteiktu minimālās prasības šajā jomā un garantētu gan vienlīdzīgu, gan vispārēju pieejamību visiem Eiropas pilsoņiem, kā arī labu kvalitāti un pārskatāmību.
António Fernando Correia de Campos
(PT) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs! Sociālie mājokļi ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums ar lielu nozīmi tirgū, nodrošinot pozitīvus ieguvumus visai sabiedrībai. Saskaņā ar Lisabonas līguma pielikumu 26. protokolu šāda veida pakalpojumus sniedz un organizē valsts, reģionālās vai vietējās iestādes. Līdz ar to ir grūti izprast šo mērķa grupas ierobežošanu līdz ģimenēm, kuru ienākumi ir mazāki nekā EUR 33 000. Tas ir nabadzības rādītājs absolūti un vienīgi finansiālā izteiksmē, neņemot vērā 27 dalībvalstu daudzveidību; vienīgais pamatojums kopumā ir vienkārša maksātspēja.
Sociālie mājokļi ir saistīti ar kultūras un sociālajiem jautājumiem, ar tuvumu dzīvesvietai, ar būtiski pārskatītu izpratni par sievietes lomu darba tirgū un ar darbinieku mobilitāti Eiropas zonā. Pašreizējā Eiropas Savienības cīņā, lai izkļūtu no krīzes, ir vajadzīga ekonomiskā izaugsme, kas izraisa imigrāciju un etnisku, ekonomisku un kultūras minoritāšu veidošanos, radot vajadzību pēc integrācijas, pat ar geto rajonu veidošanās risku, kas ir saistīts ar šo procesu un pret ko mums ir jācīnās, veidojot godīgu līdzsvaru. Vai Komisija neiejaucas dalībvalstu kompetences jomās?
Zigmantas Balčytis
Priekšsēdētājas kundze! Lisabonas līgumā tiek atzīts sociālo pakalpojumu pieejamības svarīgums un vietējo un reģionālo iestāžu funkcijas šo pakalpojumu sniegšanā. Sociālo mājokļu jautājumi ir ļoti svarīgi cilvēkiem ar zemiem ienākumiem, un realitāte ir tāda, ka krīzes rezultātā darbu ir zaudējuši daudzi cilvēki, kuriem ir vajadzīgi sociālie mājokļi.
Pašlaik dalībvalstīs ir dažādi standarti, pieņemot lēmumus par sociālo mājokļu kritērijiem. Ir saprotams, ka ekonomiskā un sociālā situācija dalībvalstīs būtiski atšķiras. Lai īstenotu tiesību uz vispārējas nozīmes pakalpojuma izmantošanu, es uzskatu, ka būtu pamatoti ES līmenī definēt vispārējos principus un noteikt ieteicamo ienākumu augstāko robežu. Tomēr mums ir jādod dalībvalstīm plaša rīcības brīvība noteikt zemāku ienākumu ierobežojumu, ņemot vērā ekonomiskās un sociālās atšķirības.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Es vēlos pateikties komisāram par sniegtajiem skaidrojumiem šajā jautājumā. Arī es neuzskatu, ka būtu nepieciešama vienota sociālā mājokļa definīcija. Šādu definīciju būtu grūti izmantot situācijās, kurās pastāv ievērojamas dzīves līmeņa atšķirības. Šajās debatēs būtisks ir subsidiaritātes jautājums. Es nedaudz atkāpšos no šī jautājuma specifiskās jomas.
Es uzskatu, ka ir jābūt skaidrāku standartu kopumam, taču attiecībā uz citiem jautājumiem, piemēram, situācijām, kurās ir jāpiemēro jaunas regulas par mājokļiem, kas paredzēti nelabvēlīgos apstākļos esošām kopienām. Šādu regulu Parlaments pieņēma februārī, un to pieminēja arī Ţicău kundze. Arī es vēlos izmantot šo iespēju pateikt, ka es atbalstītu uz šīs regulas pamata piešķirto līdzekļu daudzuma palielināšanu.
Frédéric Daerden
(FR) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs! Es vēlējos šīs debates tā vienkāršā iemesla dēļ, ka man, tāpat kā citiem, ir radušās bažas.
Vairākos Eiropas reģionos, tostarp manis pārstāvētajā, pašlaik notiek izvērtēšana, lai reformētu sociālo mājokļu piešķiršanas politiku, nepieļaujot geto rajonu veidošanos un nelabvēlīgo sociālo grupu sakopošanu vienās un tajās pašās ēkās un vietās. Jūsu lēmums ir pretrunā sociālā līdzsvara atjaunošanas un sociālās daudzveidības politikai.
Komisāra kungs! Nav pareizi, ka Komisija liedz dalībvalstīm īstenot sociālās daudzveidības politiku. No vienas puses, ar mājokļiem saistīto vispārējas nozīmes sociālo pakalpojumu pieejamību noteikti var ierobežot, nosakot konkrētas cilvēku kategorijas, bet, no otras puses, ir jāatstāj manevra iespēja, lai tie būtu pieejami cilvēkiem ar citiem ienākumiem, tādējādi attiecīgajā vietā uzlabojot sociālo daudzveidību.
Jebkurā gadījumā šo divu aspektu līdzsvarojums jānosaka dalībvalstīm vai kopā ar dalībvalstīm, nevis Komisijai.
Ilda Figueiredo
(PT) Priekšsēdētājas kundze! Mēs visi zinām, ka tiesība uz mājokli ir viena no pamattiesībām. Līdz ar to dalībvalstīm ir pienākums garantēt sociālos mājokļus visiem, kam tie ir nepieciešami. Dziļas sociālas krīzes laikā, kad pieaug to cilvēku un ģimeņu skaits, kam ir lieli parādi un kas saskaras ar grūtībām atmaksāt aizdevumus mājas iegādei, vai kas maksā augstu īres maksu, ir vēl svarīgāk pilnā apjomā atbalstīt cilvēkus un ģimenes, kas nevar atļauties piemērotu mājokli ar pieņemamām labierīcībām.
Tāpēc ir būtiski, lai dalībvalstis varētu izmantot Eiropas Savienības un valsts līdzekļus, lai būvētu sociālos mājokļus un garantētu visu pilsoņu pamattiesības, izbeidzot sociālo nevienlīdzību un veicinot sociālo iekļautību. Šajā jomā ir nepieciešama steidzama Eiropas Komisijas rīcība, neapdraudot subsidiaritātes principu, bet aizstāvot sociālo sabiedrisko pakalpojumu vispārējumu.
Anna Záborská
(SK) Eiropas centralizācija reizēm tiek apsveikta ar fanfarām, kā tas bija redzams Lisabonas līguma gadījumā. Tomēr ir reizes, kad tas notiek pavisam klusi. Dažādu ES atbalsta fondu izveide, kas nereti deformē tirgus vidi, ir radījusi vajadzību ieviest prasību par valsts atbalsta sniegšanas obligāto paziņošanu.
Pēc tam radās vajadzība pēc šī pienākuma izņēmumiem attiecībā uz sociālajiem mājokļiem. Pēkšņi mūsu rokās ir nonākusi Eiropas definīcija. Ja mēs definējam pienākumus šajā līmenī un uzdodam tos īstenot zemākā līmenī, tad tā nav subsidiaritāte.
Atbildība par sociālajiem mājokļiem pilnībā ir valsts, reģionālo un vietējo iestāžu kompetencē. Neapšaubīsim attiecīgās valsts sabiedrības un vietējo kopienu spēju risināt savas problēmas. Viņi šīs problēmas pārzina vislabāk. Un viņi zina arī iespējamos risinājumus.
Wojciech Michał Olejniczak
(PL) Ir skaidrs, ka šī problēma dažādās dalībvalstīs ir atšķirīga.
Jaunajās valstīs, tostarp Polijā, ir ļoti daudz reģionu, kuros ļoti daudziem cilvēkiem nav mājokļa ļoti, ļoti zemu ienākumu dēļ. Par šiem cilvēkiem galvenokārt rūpējas vietējās iestādes. Vietējo iestāžu un reģionālo institūciju ziņā ir iespējami ātrāka palīdzības sniegšana šiem cilvēkiem. Ja vietējām iestādēm nav papildu finansējuma un sabiedrības atbalsta, tām nav iespējams palīdzēt cilvēkiem, kuriem klājas visgrūtāk. Vienlaikus nākotnē būtu jāizstrādā kopēja politika un definīcija šajā jomā, lai mēģinātu iegūt papildu finansējumu, ko varētu izmantot vietējās iestādes. Tās izmantotu šo naudu un būvētu sociālos mājokļus, kuru tiešām ļoti, ļoti trūkst daudzās Eiropas valstīs.
László Andor
Komisijas loceklis. - Priekšsēdētājas kundze! Es pilnīgi piekrītu, ka mums šis jautājums jāaplūko plašākā kontekstā, šajā gadījumā - finanšu un ekonomikas krīzes kontekstā. Pēdējos divos gados mēs redzējām, ka tā bija pārbaude konkurences politikai neatkarīgi no tā, vai šī politika attiecas uz finanšu sektoru, autobūves sektoru vai, kā šajā gadījumā, uz mājokļu sektoru, un ka tā bija mūsu sociālās politikas pārbaude - gan attiecībā uz bērniem, gan vecajiem cilvēkiem, gan bezpajumtniekiem.
Šajos jautājumos, kurus es esmu saņēmis, pārklājas divi problēmjautājumi - konkurence un sociālā politika. Tieši tāpēc tas ir vēl sarežģītāk nekā ārpus krīzes konteksta.
Krīze apliecināja milzīgu tirgus neveiksmi ne tikai finanšu sektorā, bet arī mājokļu sektorā, un kļuva skaidrs, ka paši tirgus spēki nevar atrisināt problēmas ne tikai attiecībā uz visnabagākajiem, bet arī uz lielākām sabiedrības grupām. Tāpēc es strikti iestājos pret principu, ka sociālie mājokļi būtu pieejami tikai nabadzīgākajām sabiedrības grupām, it īpaši, ņemot vērā Eiropas valstu daudzveidību un subsidiaritātes principu. Kā jau teicu ievadrunā, es stingri uzstāju, lai ar šo kontekstu saistītās definīcijas noteiktu pašas dalībvalstis.
Atgriežoties pie Nīderlandes gadījuma, kas ir šīs diskusijas centrā, es vēlos atkārtot, ka Komisija neuzspiež Nīderlandes gadījumā noteiktos kritērijus kādai citai valstij. Pilnībā respektējot subsidiaritāti, dalībvalstis pašas lemj par konkrētajiem sociālo mājokļu nosacījumiem.
To apstiprina lēmums par Nīderlandes valsts atbalsta shēmu, un es vēlos atgādināt, ka Nīderlandes iestāžu noteiktie ierobežojumi - kas attiecas tikai uz Nīderlandi - iekļauj 43 % no Nīderlandes iedzīvotājiem, kas noteikti nav tikai nabadzīgākās grupas. Turklāt Nīderlandes lēmums apliecināja, ka sociālā sajaukšanās un sociālā kohēzija ir spēkā esoši valsts politikas mērķi, kuriem ir pamats piešķirt valsts atbalstu, un ne tikai tiem, kas dzīvo vislielākajā nabadzībā vai kas pakļauti nabadzības riskam.
Es domāju, ka pēdējo gadu sociālās problēmas ir ievērojumi palielinājušas nestabilitāti sabiedrībā, tāpēc mums jābūt uzmanīgiem. Es vēlos piebilst, ka Komisija pārbauda tikai atbalstu, kas tiek sniegts mājokļu uzņēmumiem. Tiešas subsīdijas personām nav pakļautas valsts atbalsta noteikumiem.
Diskusija skāra arī plašāku kontekstu, t.i., vispārējas nozīmes sociālos pakalpojumus. Tāpēc arī man ir tiem jāpievēršas un jāuzsver, ka līdztekus mājokļiem arī citiem vispārējas nozīmes pakalpojumiem ir preventīva un sociāli saliedējoša nozīme un mērķa grupa ir visa sabiedrība neatkarīgi no pārticības vai ienākumiem. Komisija to skaidri formulēja 2007. gada paziņojumā, kurā tā noteica sociālo pakalpojumu mērķus un organizēšanas principus.
Komisija ir apņēmusies veicināt sociālo pakalpojumu kvalitāti. Piemēram, mēs atbalstām vispārējas nozīmes sociālo pakalpojumu kvalitātes sistēmas izstrādi Sociālās aizsardzības komitejā.
Vēl dažas domas manas atbildes noslēgumā. Tā kā daži jautājumi attiecas uz ilgāku laika posmu, ietiecoties nākamajā finanšu perspektīvā, es varu piekrist, ka mājokļu joma tiks ietekmēta dažādos kontekstos; piemēram, apdare energoefektivitātes kontekstā, kas, mūsuprāt, attiecas uz "zaļo darbu” kategoriju, noteikti būs joma, kurā mēs būsim aktīvi, protams, nemēģinot veidot kopēju Eiropas mājokļu politiku.
Aktuāli būs arī citi jautājumi, piemēram, mājokļi visneaizsargātākajām sabiedrības grupām, piemēram, romu kopienai; process jau ir sācies, un es domāju, ka struktūrfondi turpinās sniegt atbalstu mājokļu problēmu risināšanai, šajā gadījumā - ļoti neaizsargātām un nelabvēlīgos apstākļos dzīvojošām grupām dažādās dalībvalstīs. Tas parāda arī to, cik svarīgi ir skatīties uz problēmām daudzveidīgi, jo valstīs ir atšķirīgas sociālās vajadzības, un konkrēti lēmumi un risinājumi, kas tiek pieņemti valstīs ar augstiem ienākumiem, nebūt nav obligāti jāņem vērā - un pilnīgi noteikti nav jāuzspiež - citās dalībvalstīs.
Priekšsēdētāja
Debates tiek slēgtas.
