
Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg er sikker på, at Parlamentet også vil fordømme afstemningen i aftes i det britiske Overhus, hvor man forkastede den britiske regerings forsøg på at bringe Det Forenede Kongerige i tråd med resten af Den Europæiske Union gennem indførelse af forholdstalsvalg i Det Forenede Kongerige.

Formanden
Hr. Donnelly, det er en udtalelse om en afgørelse i et andet parlament. Dette Parlament er ikke det rette sted at fordømme eller bifalde andre parlamenters afgørelser.
Vi må respektere de andre parlamenter.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på, at Tyrkiets premierminister i går rettede et helt uacceptabelt og uværdigt angreb mod den italienske regering i det tyrkiske parlament.
Jeg vil gerne anmode formanden om at gøre den tyrkiske premierminister opmærksom på, at Europa-Parlamentet er krænket over og fordømmer beskyldningerne om, at den manglende udlevering af hr. Abdullah Öcalan til retsforfølgelse i Tyrkiet svarer til medvirken til mord. Italien har en klar juridisk og forfatningsmæssig forpligtelse til ikke at udlevere en person til lande, der endnu har dødsstraf. I den forbindelse vil jeg sige, at Italien inkorporerer Europa-Parlamentets og Den Europæiske Unions værdier. Italien er i øjeblikket i færd med at gennemføre de demokratiske og forfatningsmæssige processer, der er dikteret af landets forfatning. Helt ærligt så er det uacceptabelt, at et land, der aspirerer til at blive medlem af Den Europæiske Union, opfordrer til demonstrationer og handelsembargoer mod en af vores medlemsstater.
Et sådant angreb på den italienske regering er et angreb på os alle i Den Europæiske Union: på Unionens underliggende værdier, på solidaritet og partnerskab, der er grundlæggende for den europæiske integration.
Hr. formand, jeg vil bede Dem om at gøre Tyrkiets premierminister og regering opmærksom på Europa-Parlamentets synspunkter og sende vores stærke støtte til Italiens regering og premierminister, så landet fortsætter de demokratiske og forfatningsmæssige processer og løser aktuelle problemer på trods af chikanerierne. Vi kunne måske bede det tyrkiske parlament om ikke at opfatte dette som en trussel, men som en mulighed for at starte en politisk dialog, hvilket er den eneste mulighed for at løse det kurdiske problem.

Martens
Hr. formand, på min gruppes vegne tilslutter jeg mig det forslag, som fru Green har fremlagt. Vi mener, at de tyrkiske myndigheder og især premierministeren har afgivet uacceptable erklæringer om Italien ved at beskylde det for medskyld i terrorisme, hvis den kurdiske leder Öcalan ikke udleveres. Vi mener, at Italien har opført sig på en passende måde, og at de italienske myndigheder med respekt for en retsstats grundlæggende regler inden for dramaet har anvendt grundloven, som forbyder, at man udleverer en person til et land, hvor dødsstraf endnu eksisterer. Jeg tror, at dette Parlaments store flertal altid har været imod alle former for terrorisme, hvilke former det end måtte være, og at vi kan have tillid til Italien, medlemsstat i Den Europæiske Union, som har vist en fundamental respekt for retstaten og retstatens grundlæggende regler. Det konkrete problem, som de konfronteres med, løser de i henhold til disse regler, det er vi sikre på. Jeg tilslutter mig anmodningen om at protestere mod den tyrkiske regering og give vores støtte til den italienske regerings optræden.

Cox
Hr. formand, jeg støtter fru Greens initiativ på vegne af ELDR-gruppen. Vi mener, at den italienske regering overholder retsreglerne, at vi bør være solidariske med den igangværende proces, og at vi skal tage afstand fra den tyrkiske premierministers misforståede politiske angreb på italienerne. Vi tager afstand fra det synspunkt, at man ved at håndhæve retsreglerne over for en person, der begæres udleveret, giver direkte eller indirekte støtte til terrorisme. Den italienske regering dømmer heller ikke personer på forhånd. Vi ønsker at udtrykke vores solidaritet med den italienske proces.

Puerta
Hr. formand, i begyndelsen af ugen udtrykte jeg på min gruppes vegne vores bekymring for den tyrkiske regerings begæring om udlevering. Og det stod allerede dengang klart, således som andre formænd også har udtrykt det, at vi ønskede politisk asyl for Öcalan.
Nu er der en ny situation, som berører Parlamentet. Medformanden for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Tyrkiet, hr. Bülent Akarcali, har på Tyrkiets vegne sendt et trusselsbrev til de forskellige italienske parlamentsmedlemmer. I slutningen af brevet står der: »At yde politisk asyl til Öcalan vil ikke kun påvirke de venskabelige forbindelser mellem Tyrkiet og Italien i negativ retning, men også skabe et terrorismeproblem for Italien, for Europa og for hele verden.«
Vi finder det uacceptabelt, at medformanden for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Tyrkiet, som vi opretholder en toldunion med, på institutionel og højtidelig vis tillader sig at true parlamentsmedlemmerne og de italienske og europæiske institutioner med terrorisme.
Hr. formand, jeg beder Dem på det kraftigste skrive til denne herre og forsvare dette Parlaments ære, freden og demokratiet.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet tilslutter sig det, som er sagt. Vi vil først og fremmest understrege to ting. For det første at måden, hvorpå Italien og den italienske regering er blevet behandlet af de tyrkiske myndigheder, er uacceptabel. Det er ikke en konflikt mellem Italien og Tyrkiet, det er en konflikt mellem Europa og Tyrkiet, og jeg synes derfor, at det er meget godt, at Europa-Parlamentet, selvom det er lidt sent, tager denne sag op, for vi vidste allerede i mandags, at der var alvorlige problemer på vej.
For det andet har et bredt flertal i Parlamentet under hele debatten været enige om, at det var nødvendigt at finde en politisk løsning på det kurdiske problem. Altså hvad dette angår, er det vigtigt, at netop i en periode, hvor PKK, som min gruppe og alle grupper altid har taget afstand fra, at netop i det øjeblik, hvor PKK ensidigt meddeler, at det stopper kampen for at finde en løsning på en anden måde, at man netop i den kontekst går over til sådanne handlinger. Vi mener altså, at der på ingen måde må lægges pres på Italien, at hele Europa skal være solidarisk med Italien, og at der især skal arbejdes i retning af en politisk løsning. Det er klart, at man ikke må udøve pres om udlevering af en person til dennes fjender, som tidligere har vist, at deres metoder ofte ikke er meget bedre.

Lalumière
Hr. formand, det vi er blevet bedt om i dag er ikke at fælde dom over lederen af PKK. For øvrigt har Parlamentet ved flere lejligheder, ikke mindst i McMillan-Scott-betænkningen, udtalt, hvad det mener om denne bevægelse, som praktiserer terrorisme. Nej, det vi er blevet bedt om at tage stilling til i dag er, om Italien skal udlevere hr. Öcalan eller ikke. Italien er en retsstat. Italien har en forfatning og en retspraksis, som forbyder det at udlevere hvem det måtte være til lande, der har bevaret dødsstraf. Vi må vise, at vi har tillid til Italien som retsstat. Italien skal gøre sin forfatning og sin retspraksis gældende, og det er godt, at det er sådan. Vi støtter de italienske myndigheder.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Mine damer og herrer, jeg tror, at Europa-Parlamentet, som altid forsvarer retsstaten, og som altid har fordømt terrorismen, har tilstrækkelig moralsk autoritet til at støtte og udvise solidaritet med en medlemsstat, som strengt overholder disse regler, som respekterer den dømmende magts uafhængighed og anvendelsen af landets egne love.
Jeg vil derfor besvare de begæringer, jeg har modtaget af langt størstedelen af repræsentanterne for de politiske grupper, ved at protestere heftigt på vegne af Europa-Parlamentet mod de angreb, som ingen ringere end premierministeren i et tredjeland har udsat de italienske myndigheder for. Jeg vil samtidig på det kraftigste fordømme den måde, hvorpå medformanden for et parlamentarisk udvalg henvender sig til Europa-Parlamentets medlemmer og fremfører, hvad der kan opfattes som en trussel mod deres uafhængighed og frihed til udøvelse af deres mandat.
Begge tilkendegivelser vil finde sted straks.

Corbett
Hr. formand, ifølge artikel F i traktaten om Den Europæiske Union skal medlemsstaterne være demokratier, en bestemmelse der om nogen er blevet styrket i Amsterdam-traktaten.
Under de nuværende betingelser er jeg overbevist om, at et flertal i Europa-Parlamentet vil give mig ret i, at afstemningen i aftes i et ikkevalgt kammer ...

Formanden
Hr. Corbett, jeg har tidligere sagt, at det ikke er op til Europa-Parlamentet at udtale sig om medlemsstaternes parlamenter. De har deres etablerede magtbeføjelser. Jeg vil ikke tillade yderligere debat om dette emne.

Afstemning
Formanden
Kære kolleger, jeg håber, De er i fin form, for der er 760 ændringsforslag, og Jean-Pierre Cot og jeg vil prøve at gøre denne formiddag så behagelig for Dem som muligt.
Betænkning (A4-0397/98) af Barón Crespo for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om forslag til Rådets forordning (EF) om samordning af støtten til ansøgerlandene som led i førtiltrædelsesstrategien (KOM(98)0551 - C4-0606/98-98/0094(CNS))
Inden afstemningen om ændringsforslag 9

Walter
Fru formand, jeg beklager, at jeg er nødt til at gribe ind allerede nu, men på min afstemningsliste står der, at hvis vi vedtager ændringsforslag 9, bortfalder ændringsforslag 21. I dette ændringsforslag 21 berøres et spørgsmål, som vedrører både hr. Barón Crespos betænkning og hr. Sonnevelds og min betænkning. Det er spørgsmålet om, hvorvidt tiltrædelseskandidaterne skal være repræsenteret i det pågældende tilsynsudvalg eller ej. Udvalget om Regionalpolitik går ind for dette. Vi mener, at disse stater bør deltage i udvalget, i det mindste med rådgivende funktion.
Vi bør gå frem på samme måde i de tre betænkninger. Hvis vi nu forkaster ændringsforslag 21, så bør vi hele vejen igennem sige, at vi ikke vil have disse lande repræsenteret i udvalgene. Hvis vi siger ja her, ville det svare til holdningen fra Udvalget om Regionalpolitik, og så ville vi for alle tre betænkningers vedkommende måtte sige: De er med. Min opfattelse er, at man skal give dem lejlighed til at deltage. Men det må så afklares her, fordi det nu engang er første punkt på dagsordenen.

Formanden
Hr. Walter, jeg vil nu give ordet til hr. Barón Crespo. Anmodningen fra Gruppen De Grønne har måske givet anledning til en smule forvirring. Derfor vil jeg gerne have dette helt på det rene. Jeg ønskede at sætte ændringsforslag 9 fra Udenrigsudvalget til afstemning først. Det ser ud til, at det er forkastet, men det får vi en bekræftelse på. Hvis det var blevet vedtaget, ville vi dernæst have stemt om ændringsforslag 19 fra Gruppen De Grønne. Derefter vil jeg naturligvis sætte ændringsforslag 21 fra Udenrigsudvalget til afstemning.
Hr. Barón Crespo, er det ikke også sådan, De ser på det?

Barón Crespo
Nej, fru formand, for jeg havde skriftligt forelagt denne sag for den såkaldte Steering Committee , som ikke har svaret mig, og jeg forventede en afgørelse fra forsædet vedrørende dette emne.
Alle disse forordninger gennemgår vi her i Parlamentet i henhold til den såkaldte Hughes-procedure, under hensyntagen til at Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender er det ledende udvalg i dette spørgsmål. Det, som min kollega, hr. Walter, netop har gjort, er at fiske efter stemmer, i betragtning af at holdningen i begge udvalg er anderledes end vores. I Udenrigsudvalget er det vores opfattelse, at vores holdning har fortrin, fordi det er et spørgsmål, der vedrører Fællesskabets udenrigsforhold. Så længe der ikke er noget svar fra forsædet, er det således vores opfattelse, at vores holdning bør have fortrin.
Inden afstemningen om ændringsforslag 9

Walter
Fru formand, De sagde før afstemningerne, at De så også ville sætte ændringsforslag 21 til afstemning. Det første delafsnit i dette ændringsforslag ...

Formanden
Hvis ændringsforslag 9 var blevet forkastet, hr. Walter, det var det, jeg sagde. Men nu blev det altså vedtaget, resultatet er utvetydigt.

Schroedter
Fru formand, det er muligt, at Deres konklusion rent formelt er rigtig, men i praksis er det sådan, at dette ændringsforslag 21 udgør en tilføjelse, og jeg mener også, at der skal stemmes om det nu, især da det var, hvad De sagde. Mange ønsker en anden form for deltagelse end den, der er indeholdt i vores ændringsforslag, og jeg tror, at de nu har indstillet sig på det. Derfor må De nu lade en foretage en sådan afstemning.

Formanden
Fru Schroedter, jeg har ikke sagt, at jeg under alle omstændigheder ville sætte ændringsforslag 21 til afstemning. Jeg har sagt, at jeg ville sætte ændringsforslag 21 til afstemning, hvis ændringsforslag 9 blev forkastet. Nu blev det vedtaget. Det er Parlamentets vilje. Det er min personlige opfattelse, at ændringsforslag 21 er forældet. Jeg vender mig om mod ordføreren, og hvis han er af samme opfattelse, vil vi gå over til at stemme om de følgende ændringsforslag.

Barón Crespo
Fru formand, det er indlysende, at dette ændringsforslag bortfalder, for det drejer sig om samme sag, som Parlamentet allerede har udtalt sig om, og jeg vil gerne i forbindelse med den sag, der blev rejst af min kollega, hr. Walter, påpege, at det i henhold til Hughes-proceduren er min opfattelse, at medmindre der foreligger en holdning fra forsædet, markerer denne afstemning også holdningen i forhold til teksten i de andre to betænkninger fra henholdsvis Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og Udvalget om Regionalpolitik.
Inden afstemningen om det således ændrede forslag fra Kommissionen

Barón Crespo
Fru formand, jeg vil gerne spørge hr. kommissær van den Broek, om han fastholder sin holdning imod Parlamentets ændringsforslag, således som han meddelte plenarforsamlingen i går.

van den Broek
Fru formand, jeg troede, at det efter mit indlæg i går i Parlamentet, var klart, at der er én kategori, hvorom vi har sagt: Det er vi enige i. Der er en anden kategori, i hvilken vi klart respekterer overvejelserne. Alligevel vil vi ikke støtte ændringsforslagene formelt, idet vi har på fornemmelsen, at Rådet højst sandsynligt tilføjer en ændring her og der i formuleringen, som vi kunne være enige i. Derfor holder jeg mig til det, som jeg sagde i går.

Barón Crespo
Fru formand, på baggrund af kommissærens udtalelser anmoder jeg om, at denne betænkning i henhold til forretningsordenens artikel 60, stk. 2, henvises til fornyet udvalgsbehandling.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Formanden
Kære kolleger, jeg vil nu med Deres tilladelse læse hr. Barón Crespos mundtlige ændringsforslag højt, så det er helt klart for alle. Vi vil så stemme om det med det samme som en første betragtning: »under henvisning til, at alle lande i tiltrædelsesprocessen ligeledes bør drage fordel af tilsvarende programmer inden for den retlige og aftalemæssige ramme for deres forbindelser med Den Europæiske Union«.
Der er ingen indvendinger mod en afstemning om dette mundtlige ændringsforslag. Jeg sætter det hermed til afstemning.
(Forslaget vedtoges)
Ændringsforslag 21

Walter
Fru formand, formålet med det mundtlige ændringsforslag, som min kollega Barón Crespo fremsatte i begyndelsen af mødet, og som vi er blevet enige om, var resultatet af Hughes-proceduren mellem de tre involverede udvalg. Her drejede det sig om, hvorvidt Cypern skulle optages på listen over begunstigede stater. For Cypern findes der en særlig tiltrædelsesstrategi. Med dette mundtlige ændringsforslag ville vi gøre det klart, at der tages hensyn til alle førtiltrædelsesstater, og at Cypern derfor ikke længere behøver være opført på listen på dette sted. Derfor bør der her foretages en særskilt afstemning om tilføjelsen af Cypern.
Efter afstemningen om ændringsforslag 21

Barón Crespo
Fru formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at forsædet har udvist en vis mangel på sammenhæng, for ved at stemme om ændringsforslag 16 har Parlamentet netop udtalt sig imod, hvad der stod i min betænkning, selvom jeg havde advaret om det. Parlamentet har i min betænkning udtalt sig i forhold til udvalgets sammensætning og har nu netop vedtaget den modsatte beslutning. Efter min opfattelse er det den første afstemning, der er gældende.

Formanden
Ja, hr. Barón Crespo, det skulle Parlamentet have taget højde for. Det tilkommer ikke Præsidiet på eget initiativ at fjerne et ændringsforslag, der stod i hr. Walters betænkning, og som hr. Walter ikke har ment, han burde trække tilbage.
Inden afstemningen om forslag til lovgivningsmæssig beslutning

Walter
Fru formand, hr. van den Broek sagde i går, at mange tal kunne overtages eller indarbejdes, men at nogle vigtige dele netop ikke kunne overtages, og jeg beder derfor om, at forslaget i henhold til paragraf 60, stk. 2 henvises til fornyet behandling i udvalget.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Samland
Fru formand, jeg vil blot gerne efter Kommissionens utilfredsstillende svar - idet den ikke vil overtage ændringsforslag 1, som vi netop har stemt om - gøre opmærksom på, at vi under den ordinære behandling af dette dokument, som skal finde sted i januar, vil foreslå, at betænkningen henvises til fornyet behandling i udvalget, medmindre Kommissionen til den tid har ændret sin holdning til ændringsforslag 1. Det vil jeg gerne gøre klart og tydeligt opmærksom på. Dermed giver vi Kommissionen tid til at tænke over, om ikke den vil revidere sin opfattelse af ændringsforslag 1 inden januar.
Inden endelig afstemning
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Barón Crespo
Fru formand, jeg har taget ordet for igen at meddele Dem, at der vil opstå et problem, som jeg advarede om i et brev til Steering Committee eller styringsudvalget og forsædet, og som jeg har gentaget i dag. Fru formand, jeg beder Dem om ikke at pålægge mig ansvaret. Efter min opfattelse er Landbrugsudvalgets ændringsforslag 30, hvis indhold er det samme som indholdet af det nævnte ændringsforslag 16 fra Udvalget om Regionalpolitik, bortfaldet, for hvis dette ikke er tilfældet, tjener Hughes-proceduren og vores koordination intet formål. Som jeg har meddelt Dem rettidigt og formelt korrekt, anmoder jeg om, at forsædet og tjenestegrenene tager dette spørgsmål alvorligt og ikke overdrager ansvaret til parlamentsmedlemmet. Jeg synes, at vi bør fungere i overensstemmelse med vores regler.

Formanden
Hr. Barón Crespo, det drejer sig ikke om at overdrage ansvaret til nogen som helst. De ved udmærket, at dette Parlament er suverænt, det er et demokratisk princip.

Sonneveld
Fru formand, jeg tror, at ændringsforslag 30 handler om noget andet end det, som hr. Barón Crespo netop har omtalt. Det drejer sig her om et rådgivende udvalg med repræsentanter fra EU's medlemsstater og ansøgerlandene. Men det er et rådgivende udvalg i forbindelse med forberedelserne af projekter, og det var kernen i min betænkning. Det er bestemt noget andet end det, kollega Walter lige har fremført. Jeg vil altså ikke lade det falde under samme regel, som lige er blevet fremført af hr. Barón Crespo.

Formanden
Ja, hr. Sonneveld, det er også fuldt ud min opfattelse. Og i denne situation er det godt, at Parlamentet har hørt hr. Barón Crespos bemærkninger, for så kan den træffe sin beslutning suverænt.
Efter afstemningen om det således ændrede forslag fra Kommissionen

Sonneveld
Fru formand, jeg antager, at kommissæren heller ikke nu kommer med gode nyheder og har ændret standpunktet, som han tilkendegav i går. I det tilfælde anmoder jeg om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Jeg kan se, at kommissær van den Broek er enig.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges) Interimsbetænkning (A4-0391/98) af McCarthy og Hatzidakis for Udvalget om Regionalpolitik om forslag til Rådets forordning (EF) om generelle bestemmelser om strukturfondene (KOM (98) 0131 - C4-0285/98-98/0090 (AVC)).
Efter afstemningen om ændringsforslag 81
Teverson
Hr. formand, hvis vi skal have en hurtig afstemning, vil jeg foreslå, at PPE-gruppen, hvis de fortsat agter at stemme imod deres egne ændringsforslag, viser mod til at trække dem tilbage, inden vi fortsætter mødet. Det her er latterligt.
(Forslaget vedtoges)

Fraga Estévez
Hr. formand, i denne betænkning vil jeg ligeledes anmode om anvendelse af forretningsordenens artikel 60, stk. 2, i henhold til hvilken vi anmoder om fornyet udvalgsbehandling af denne betænkning af to årsager: for at kunne gå videre til andenbehandling og for at kunne indlede samtaler med Rådet. Jeg håber, at alle støtter denne anmodning.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Görlach
Hr. formand, eftersom kommissær Fischler i går aftes eller rettere sagt i nat efter debatten har meddelt os, hvilke forslag Kommissionen under ingen omstændigheder kan godkende, og da jeg går ud fra, at dette ikke har ændret sig, anmoder jeg i henhold til artikel 60, stk. 2 om, at betænkningen henvises til fornyet behandling i udvalget.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges )

Oomen-Ruijten
Hr. formand, for at lette kollegernes arbejde har vores gruppe indgivet forslag om at stemme om den færdige betænkning af hr. Ferri på næstfølgende møde. Altså ikke i denne uge. Så vidt jeg ved, er de fleste kolleger indforstået med dette. Det er en indviklet betænkning.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Jeg foreslår, vi stemmer om de øvrige betænkninger i aften, vi har allerede gjort det godt.

Malone
Hr. formand, i forbindelse med afstemningen om McCarthy-betænkningen vil jeg sige, at min forklaring drejer sig om situationen i Irland. Vi har modtaget megen støtte fra EU's strukturfonde og Samhørighedsfonden, og vi har anvendt midlerne fornuftigt. Som følge deraf har vi nu en blomstrende økonomi. Hvad angår infrastruktur, halter vi imidlertid stadig et godt stykke efter vores europæiske partnere, specielt hvad angår transport, telekommunikation og faciliteter til beskyttelse af miljøet. Vi har stadig enorme problemer med social udstødelse - specielt i ugunstigt stillede byog landområder - og med tilbagestående områder. Alle disse problemer skal løses, og jeg glæder mig derfor over Kommissionens forslag om, at støtten fra Bruxelles ikke skal skæres bort fra den ene dag til den anden. Den bør nedtrappes gradvist. Jeg tager imidlertid afstand fra den irske regerings kyniske opdeling af landet i regioner af partipolitiske hensyn uden at tage hensyn til strukturfondenes mål om at bidrage til økonomisk og social samhørighed. Dermed fratages de fattige i byen og på landet muligheden for at få det fulde udbytte af fondene og statsstøtten.

Raschhofer
Hr. formand, angående betænkningen af McCarthy: Vi har stemt imod denne betænkning af følgende grunde. For det første angående mål 2: Vi finder det ikke rimeligt, at kriteriet arbejdsløshed har en så dominerende stilling. Der er påtrængende behov for en udvidelse af disse kriterier, især for at sikre landområderne. For det andet angående mål 1: Det kriterium, som Kommissionen har fastlagt, må ikke opblødes og udvides af undtagelsesbestemmelser. For det tredje understreger vi udtrykkeligt, at vi støtter alle de bestræbelser, som hjælper med til at afbøde tilpasningspresset i grænseregionerne til de central- og østeuropæiske lande. Derfor støtter vi de bestemmelser, som sigter mod at tilpasse fællesskabsinitiativet Interreg, men vi gør samtidig opmærksom på, at det kun i begrænset omfang vil være i stand til at yde den hjælp, der håbes på.

Barros Moura
Jeg har stemt for i den sidste samlede afstemning, fordi jeg mener, at fordelingen ikke skader Portugals specifikke interesser i forhandlingen om Agenda 2000, og at den indeholder relevante elementer for den økonomiske og sociale samhørighed. Jeg har imidlertid stemt mod punkt 2 (der skader den fremtidige beslutningsmulighed, hvad angår de finansielle overslag) og mod punkt 5, der efter vedtagelsen af ændringsforslag 7 kan tolkes som begrænsende for Rådets beslutningsmulighed vedrørende mål 1-regionerne.

Gallagher
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg glæder mig over den irske regerings beslutning i denne uge om at dele landet op i mindre områder for at udnytte EU's strukturfonde i perioden 2000-2006.
Det er kun ret og rimeligt, at de fattige områder i Irland modtager et større beløb fra Regionalfonden og Den Europæiske Socialfond for at rette op på den økonomiske situation i alle disse områder.
Der er meget klare fordele ved at have status som mål 1-område:
Regionaludviklingsfonden giver et større beløb til bekæmpelse af den tilbagestående infrastruktur i de mindre velhavende dele af Irland.-Der gives mere statsstøtte til virksomheder, der etablerer sig i mål 1-områder i Irland.-De fattige områder i Irland kan opnå status som mål 1-områder, der modtager overgangsstøtte, efter 2006.Det faktum, at denne beslutning er truffet, betyder, at der vil blive etableret korrekte infrastrukturer, så en større del af erhvervslivet etablerer sig i Irlands mål 1-områder.
Siden gennemførelsen af Den Europæiske Fælles Akt i 1987 har en af de centrale politikker i Den Europæiske Union bestået i at sikre effektiv deltagelse for alle regioner i Europa i den fælles europæiske valuta og det indre marked.
Jeg vil gerne rose alle de folk, der er med til at skabe mål 1-status for de fattigste regioner i Irland i forbindelse med næste runde af EU's strukturfonde i perioden 2000-2006.
Det vil løse store dele af problemerne med affolkning af landområder i Irland, hvilket har nået et stort omfang i de seneste år.

McCarthy
Jeg vil gerne takke medlemmerne af Europa-Parlamentet for deres støtte til min betænkning i dag. Jeg ved, at vælgerne i min valgkreds i East Midlands vil glæde sig over, at Parlamentet går ind for fortsat støtte til de centrale land-, by- og industriområder i vores region, hvor lavere arbejdsløshed dækker over underliggende strukturelle og sociale svagheder. Ved at acceptere to års ekstra finansiering ud over Kommissionens forslag for områder, der er i færd med en omstrukturering, vil man støtte processen, specielt i kuldistrikter og landområder.
Jeg er specielt glad for, at de seneste tal fra Eurostat viser, at fire regioner i Det Forenede Kongerige er på vej til at få status som mål 1-områder. Skønt der stadig skal forhandles og træffes beslutninger i de kommende år, vil tallene udgøre grundlaget for sådanne forhandlinger. I Merseyside i den nordvestlige region har man et BNP på 72, 54 % af EU-gennemsnittet, hvilket er under grænsen på 75 %, og man har vedvarende strukturelle problemer, hvilket betyder, at området fortsat har brug for at få status som prioriteret område.
Hvad angår status som mål 1-område, så har Europa-Parlamentet gjort det klart, at enhver undtagelse fra reglerne om, at BNP skal udgøre mindre end 75 % af fællesskabsgennemsnittet, skal vedføjes som bilag til forordningen, inden vi kommer med en samstemmende udtalelse om Kommissionens forslag.
Europa-Parlamentet stemte også ja til et nyt Urban-fællesskabsinitiativ og et særskilt initiativ for fremtidige krisesektorer eller -regioner - en art omstruktureringsinitiativ. I Manchester, Liverpool og Nottingham, hvor man har fået støtte fra Urbanprogrammet, bliver man glade for at høre, at Parlamentet har givet støtte til at fortsætte dette initiativ.
Som ordfører vil jeg nu fremføre holdningen fra førstebehandlingen i vores diskussioner med Rådet og Kommissionen, og jeg håber på at få opfyldt Parlamentets prioriteter, sådan som de fremgår af denne betænkning.

Collins, Gerard
Vi må erkende, at levestandarden er steget i Irland, til dels på grund af bidrag fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden, men jeg mener, at der fortsat skal gøres en stor indsats, hvis de irske virksomheder, eksportører og producenter skal have gode muligheder for at konkurrere på lige fod med den grænsefri handelsblok i Den Europæiske Union.
Det glæder mig, at Europa-Kommissionen erkender behovet for at indføre gradvise ændringer i EU's finansiering til Irland - hvilket er kendt som »den bløde landing«. Det er vigtigt med en fortsat EU-finansiering efter afslutningen på det aktuelle program næste år, hvis vi skal konsolidere de seneste års høje økonomiske vækstrater. En pludselig afvikling af EU's finansiering ville kunne give vores økonomi et stort chok og underminere værdien af de seneste års fremskridt.
Det er en prioritet for regeringen og Fianna Fail-gruppen i Europa-Parlamentet, at Den Europæiske Fond for Regionaludvikling og Samhørighedsfonden fortsat skal kunne finde størst mulig anvendelse i Irland i den næste finansieringsrunde fra 2000-2006. Der er følgende grunde hertil: Vores vejinfrastrukturer lever stadig ikke op til standarden i de fleste regioner i Fællesskabet, vores perifere beliggenhed medfører et forholdsvist større behov for investering i havne og regionale lufthavnsinfrastrukturer. Endelig skal investeringerne leve op til kravene i Rådets direktiv om rensning af byspildevand, hvilket vil koste i alt GBP 1, 6 milliarder at gennemføre i perioden 1994-2005.
35 % af alle strukturfondsprogrammer i Irland handler i øjeblikket om uddannelse og erhvervsuddannelse under Den Europæiske Socialfond. Mens det er sandsynligt med en delvis nedskæring i perioden efter 1999, så må man fortsat prioritere bedre uddannelses- og erhvervsuddannelsesfaciliteter for dem, der mangler de nødvendige færdigheder eller har problemer med at skaffe sig arbejde.
Den overgangsperiode, som Europa-Kommissionen foreslår for perioden efter 2000-2006, betyder, at mange vigtige veje, ordninger til beskyttelse af miljøet, industri- og turistprojekter samt projekter til udvikling af landdistrikter nu vil kunne fortsætte som planlagt. Denne beslutning betyder, at man i flere by- og landsamfund vil kunne udnytte EU's finansiering til projekter, der skaber nye job, forbedrer miljøet og sikrer en fortsat økonomisk vækst.

Darras
Set i lyset af den igangværende udvidelse af Den Europæiske Union får Kommissionens forslag til reform af strukturfondene en ganske særlig dimension for europæiske borgeres fremtid. Det drejer sig om at få slået fast, at Unionen ikke kun kan være et stort marked, prisgivet liberalismens excesser, men at den skylder sig selv at indføre udlignings- og ledsagemekanismer, kort sagt solidariske mekanismer. Lad os ikke glemme, at regionalpolitikken fortsat er et væsentligt element i bestræbelsen på at nærme os et borgernes Europa. Vi er derfor nødt til at fortsætte med at arbejde i denne retning for bedre at begribe, hvori udfordringen i udvidelsen består.
Det arbejde, der er blevet fremlagt for os her i dag, er resultatet af utallige timers diskussioner og kompromisser, udarbejdet af vores to ordfører, som jeg takker for deres indsats. Selvom vi kan skrive under på det generelle indhold af betænkningen, som tager de principper om koncentration, simplificering og decentralisering til sig, som Kommissionen har foreslået, samtidig med at den præciserer visse kriterier for udvælgelse (procenten af unge arbejdsløse, af langtidsledige, størrelsen af BNP...) i særdeleshed for mål 2, og insisterer på behovet for gennemsigtighed, er vi alligevel ikke i stand til at stemme for den endelige beslutning.
Trods de positive sider ved betænkningen, såsom den horisontale gennemførelse af mål 3, som er af stor betydning for den sociale samhørighed, uddannelsen og kampen mod udstødelse, videreførelsen af Urban-initiativet, for første gang med inddragelse af de små og mellemstore byer, nødvendigheden af at tage højde for et nyt initiativ for at imødegå de økonomiske og sociale kriser, som medfører tab af arbejdspladser, omarbejdelsen af denne »præstationsreserve«, som Kommissionen opererede med, og som var ilde anbragt og uklar, er vi stadig negative.
Negative, hvad angår mål 1, har vi ikke noget ønske om at åbne Pandoras æske igen. Selvom vi er klar over de budgetmæssige begrænsninger, alle må overholde, så holder vi fast ved, at hjælpen i første række skal komme de svageste til gavn. Derfor vil vi heller ikke fremover på vores fædrene jord have regioner, der siges at være bagud i udvikling og af samme grund modtager bistand bevilget fra EU. Vi ønsker en stram overholdelse af 75 %-kriteriet, og dette princip må der ikke være undtagelser fra.
Negative, for vi kan under ingen omstændigheder acceptere, at de bevillinger fra EUGFL's garantisektion, der benyttes i forbindelse med mål 2, betragtes som ikkeobligatoriske udgifter. Det er i modstrid med Traktaten.
Og endelig er vi negative, for hvis vores ændringsforslag 46 til beslutningens paragraf 53, som ud fra et ønske om gennemskuelighed kræver garanti for, at strukturfondenes bevillinger anvendes ikkediskriminerende i de forskellige berørte regioner, ikke skulle blive vedtaget af plenarforsamlingen, ville vi anse dette for at være til skade for vores demokrati.
Dette er grundene til, hr. formand, kære kolleger, at delegationen af franske socialister i Europa-Parlamentet ikke vil stemme for ved denne førstebehandling.

Delcroix
Aktionsprogrammet Agenda 2000 kan ikke anskues ude af sammenhæng med beretningen fra Kommissionen om systemet af egne indtægter. Det forekommer ligefrem mere rationelt først og fremmest at tænke nærmere over en reform af de egne indtægter, eftersom en sådan vil fastlægge vilkårene for de tre områder i programmet, nemlig budgettet, landbrugspolitikken og strukturfondene.
På langt sigt bør systemet af egne indtægter omlægges i retning af større effektivitet og rimelighed. Det betyder, at man skal gå bort fra momsindtægten, som fører til en urimelig fordeling af bidragene mellem medlemsstaterne, og vedtage en af de foranstaltninger, Kommissionen har slået til lyd for, nemlig indførelsen af en skat på indkomst af værdipapirer som én af de egne indtægter. De øvrige forslag fra Kommissionen ser ikke ud til at være tilstrækkelige til at øge de egne indtægter, en CO2 afgift vil ikke indbringe meget, en harmonisering af selskabsskatterne vil rejse meget besværlige tekniske problemer. I den sidste ende vil der også kunne blive tale om fælleseuropæiske foranstaltninger over for spekulative kapitalbevægelser, som det alligevel en dag bliver nødvendigt at lovgive om. Man skal tilstræbe, at hver medlemsstat deltager på retfærdig vis ud fra kriteriet om et bidrag sammenkoblet med bruttonationalindkomsten pr. indbygger.
På kort sigt er tiden inde til, at visse europæiske lande hører op med at slå til lyd for teorien om retfærdig gengældelse. Denne er udtryk for en merkantil opfattelse af det europæiske projekt, som ville gøre forhandlingerne om udvidelsen betydeligt mere komplicerede. Den retfærdige gengældelse er i virkeligheden udvidelsens antitese. Man kan ikke tale for at optage lande, der er langt mindre udviklede rent økonomisk end De Femten, og så samtidig reducere nettooverførslerne inden for Unionen. Det giver ikke mening.
Og hvad så med områderne under Agenda 2000?
For så vidt angår budgettet, er loftet på 1, 27 % af Unionens bruttonationalindkomst et realistisk tal i den nuværende situation, for der bliver ikke enighed om at sætte det op, og dette tal indebærer den fordel, at det tvinger Unionen til en mere effektiv reform af de nuværende udgifter. Dette forhindrer ikke, at man stiller spørgsmålstegn ved, hvor realistisk denne position er på mellemlangt sigt, når man om nogle år skal i gang med at integrere de baltiske stater og Polen. Satsen på 1, 27 % kan ikke være en norm, der er knæsat én gang for alle. I mellemtiden gør denne løsning det uomgængeligt at fastsætte lofter for landbrugs- og strukturpolitikken. Uden disse lofter er der risiko for, at man ikke længere har bevillinger til de politikker, som i vores øjne bør have højeste prioritet, nemlig forskning, beskæftigelse, netværk og forbindelser udadtil.
For så vidt angår landbrugspolitikken, gælder det om at undgå den oplagte fælde, der gennem en revision af den fælles landbrugspolitik ville føre Den Europæiske Union til en de facto renationalisering. Af samme grund skal man undgå at give medlemsstaterne en for stor margen at manøvrere inden for, når det gælder om at udnytte fondene. En vellykket reform af den fælles landbrugspolitik kan måles på dens evne til at sikre det europæiske landbrug fornyet konkurrencedygtighed uden at ofre perspektiverne for en udvikling af landdistrikterne. Sagt på en anden måde vil der blive tale om at valorisere den økonomiske dimension af landbrugets virke, samtidig med at man bringer landbruget og samfundet på talefod gennem en model for udvikling, som er varig, som respekterer miljøet, og som hovedsageligt er orienteret mod en opvurdering af livet på landet, mod produktkvalitet, mod forbrugersikkerhed, respekt for biodiversitet og dyrevelfærd.
Set i perspektivet for udvidelse med landene i Central- og Østeuropa bør den nye europæiske model øge decentraliseringen, når det drejer sig om den daglige forvaltning, og dens juridiske grundlag må i vidt omfang forenkles. Forenkling og subsidiaritet skal være slagord for en vellykket udvikling af en ny integrationsdynamik.
For så vidt angår strukturfondene, er de to første mål meget anderledes af natur end det tredje. De koncentrerer deres aktioner om begrænsede geografiske områder, hvor den økonomiske og sociale udvikling er betydeligt svagere end gennemsnittet af Europas øvrige områder, dels fordi de er ugunstigt stillede, dels fordi de trænger til en omstilling. Disse regioner er enten bagud i udvikling eller i industrielt forfald, eller også består de af land- eller byområder, som er konfronteret med alvorlige problemer. En massiv og målrettet finansiel indsats skal prøve at gøre det muligt for disse regioner at afbøde de uheldige virkninger af et åbent marked, som bliver stadig mere dereguleret. Størrelsen af disse regioner skal være tilstrækkelig begrænset, hvis virkningen skal være synlig.
Mål 3 er derimod meget anderledes af natur. Her er der ikke længere tale om at tilstræbe en punktuel helingseffekt, men om at skabe en samlet bevægelse i samfundet ved at udvikle de menneskelige ressourcer. Der er tale om at investere i mennesker, snarere end i infrastrukturer. Udviklingen af de menneskelige ressourcer bør spille en central rolle i de europæiske og nationale strategier for øget beskæftigelse, og man kan glæde sig over, at et tværgående, generelt mål er opstillet side om side med vertikale mål, centreret om punktområder. Man må spørge sig selv om, hvilke midler der er til rådighed for et så ambitiøst mål.
Uanset om det beslutningsforslag, fru McCarthy og hr. Hatzidakis har fremsat om strukturfondene, taler om den »horisontale karakter« af mål 3 og mener, at det bør dække medlemsstaternes samlede territorium, må det befrygtes, at man, af mangel på tilstrækkelig finansiering, indskrænker det til, som Kommissionen foreslår, kun at gælde for territorier, som ikke er genstand for mål 1 og 2. For mig at se vil man derved miste dets mest nyskabende aspekt.
Vi ved, at forskellene er blevet større mellem medlemsstaterne, både hvad angår arbejdsløshed - én ung europæer ud af fem er uden arbejde, og der bliver flere og flere familier, som lever under fattigdomsgrænsen - og når det gælder uddannelse. Og sidstnævnte er et helt afgørende element for de regionale økonomiers konkurrencedygtighed. Disse uligheder, som også kan konstateres inden for videnskabelig forskning og teknologisk udvikling, er ikke holdbare på det politiske og sociale plan, og de bringer Den Europæiske Unions muligheder for at klare sig i konkurrencen i fare. Som følge heraf plæderer jeg for, at Europa væbner sig med hvad der skal til for fuldt ud at indfri mål 3, som bør dække hele Unionens territorium.
Først når Europa har vist sin evne til at løse de store problemer i vores samfund - arbejdsløsheden, fattigdommen og udstødelsen - vil den offentlige mening i fuld tillid støtte en styrkelse og en udvidelse af Unionen.

Ephremidis
Med stor uro imødeser befolkningerne i EU's mindst udviklede områder revisionen af forordningerne i strukturfondene og især finanseringen af dem gennem EU's budget.
Selvom betænkningen fra Udvalget om Regionalpolitik bekræfter de foreslåede 0, 46 % af EU's BNI til strukturaktiviteter for perioden 2000-2006, er der stadig ingen, eftersom spørgsmålet fortsat er uafklaret, der kender den samlede finansiering af EU's budget i disse år eller medlemsstaternes bidrag.
Utilstrækkeligheden i de indtil dato disponible bevillinger til at lukke kløften mellem de mindst udviklede lande og de mere udviklede, er tydelig, eftersom det ønskede resultat af en virkelig konvergens ikke blot er mislykkedes, men endog fremviser endnu større afvigelser, som data fra f.eks. mit land, Grækenland, viser.
Skønt de disponible bevillinger altså er utilstrækkelige og skønt finansieringen af EU's budget endnu er uafklaret, tilføjer man til landene i mål 1 de fjerneste området i fællesskabet (blandt hvilke de ægæiske øer fuldstændigt absurdt ikke er medtaget) og områderne i det gamle mål 6. Samtidig er der direkte fare for, at visse områder i lande, der hører under Samhørighedsfonden, og hvor BNP pr. indbygger er lavere end 75 % af gennemsnittet i EU, bliver fjernet fra mål 1. Det vil sige, som man siger hos os, »at der var ikke plads til musen i hullet, så den slæbte græskar«.
Det er velkendt, at den nødvendige medfinansiering af de arbejder, der er placeret under EU's programmer, sluger næsten alle de samlede nationale midler, der står til rådighed for udviklingen. Så i den retning er forslaget om en forøgelse af EU's deltagelse fra 75 % til 85 % rigtig. Men det er stadig et faktum, at mulighederne for at praktisere en national udviklingspolitik, der nødvendigvis bevæger sig inden for rammerne af EU's beslutninger, er voldsomt begrænsede på grund af den fuldstændige opslugning af nationale midler.
For at kunne kontrollere, at EU's beslutninger i endnu større grad bliver fulgt, foreslår Europa-Kommissionen, at der bliver skabt en reservefond på 10 % af kreditterne samt at de kreditter, der ikke er blevet anvendt inden for to år, automatisk annulleres. Udvalget om Regionalpolitik gør rigtigt i at forkaste forslaget om at skabe en reservefond samt i at fastholde, at de kreditter, der ikke er blevet brugt efter to år, stadig står til rådighed for det land, som de blev bestemt for.
Skønt EU's finansieringer kunne spille en hjælpende rolle til at mindske den afstand, der skiller de mindst udviklede fra de mest udviklede områder af fællesskabet, så er der i virkeligheden tale om småpenge. Det er for at kaste blår i øjnene på Europas folk, for at købe sig samvittighed og for at skabe mekanismer til at fremme de store monopolinteresser, som i realiteten er dem, der virkelig drager nytte af EU's programmer, eftersom det er dem, der har den fornødne udrustning og knowhow. Det er en kendt sag, at en stor del, om ikke størstedelen, af bevillingerne, der stilles til rådighed for strukturhjælp, vender tilbage til andre, det vil sige de mest udviklede medlemsstater.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har valgt at afstå fra at deltage i den endelige afstemning. Vi tilhører kritikerne af EU's støtte under strukturfondene og mener, at fondene ikke har resulteret i de regionale udligninger, der var det oprindelige mål. Strukturfondene bør i stedet i det store og hele kunne overføres til nationalt niveau, hvor kontrol og efterlevelse er betydelig mere sikker, end det har været tilfældet på EU-niveau. Der findes imidlertid en vilje fra Kommissionens side til at forenkle og rendyrke støtten, hvilket vi ser som et skridt i den rigtige retning. Det gælder ikke mindst begrænsning af antallet af mål og fællesskabsinitiativer.

Klaß
Den europæiske strukturpolitik har ganske vist bevist sin eksistensberettigelse, men den skal alligevel reformeres. Det drejer sig om for de kommende syv år at få skabt en fornuftig strukturpolitik, som fremmer det økonomiske og sociale sammenhold, og som lever op til det generelle krav om større effektivitet og bedre gennemsigtighed.
Her er det malplaceret at ville holde fast i erhvervede rettigheder. Den europæiske strukturpolitik har til formål at give de fattigere regioner i Unionen mulighed for at tilpasse sig til de mere velhavende regioner. Jeg vil blot som eksempel nævne Samhørighedsfonden, som blev skabt for at hjælpe de særligt struktursvage medlemsstater på deres vej til deltagelse i Den Økonomiske og Monetære Union. Når dette mål er nået, har Samhørighedsfonden opfyldt sin opgave. Der er derfor ikke grundlag for fortsat at finansiere medlemsstaterne Spanien, Portugal og Irland fra Samhørighedsfonden, og med henblik på udvidelsen af Unionen er det heller ikke holdbart.
Inden for rammerne af strukturfondsstøtten gives der også støtte til innovative initiativer. Her står antallet af projekter, som indsendes til Kommissionen, imidlertid ikke i noget forhold til antallet af projekter, som i sidste ende vælges ud som støtteegnede. Dette skyldes først og fremmest de begrænsede støttemidler. I perioden 1994-99 er 1 % af strukturfondsmidlerne reserveret til innovative initiativer. Jeg håber meget, at Parlamentet vil udtale sig til fordel for en forhøjelse af disse midler. Disse projekter er af særlig betydning for menneskene, foreningerne, forbundene og organisationerne i alle Den Europæiske Unions regioner, fordi de her kan undgå den ofte komplicerede og langsomme vej gennem de regionale myndigheder.
Desuden må en koncentration af fondsmidlerne til de hårdest ramte områder i Fællesskabet ikke betyde, at nationale støtteforanstaltninger kun er tilladt i disse regioner.
Den europæiske strukturpolitik har bragt os et godt stykke nærmere målet, at formindske forskellene i udviklingsniveauet og i den individuelle indkomst i medlemsstaterne og i regionerne. Jeg er sikker på, at reformen af strukturfondene vil betyde en yderligere styrkelse af det sociale og økonomiske sammenhold mellem Europas regioner. På længere sigt kan Europa kun vokse endnu tættere sammen, hvis de eksisterende økonomiske og sociale forskelle overvindes permanent.

Lindqvist
En absolut betingelse for en reduktion af antallet af mål og øvrige ændringer vedrørende strukturfondene er, at landdistriktkriterierne under mål 6 overføres uændret til mål 1. Kriterierne for mål 5b skal også være uændrede inden for rammerne for mål 2. Der bliver altså ikke tale om forringelser i de vilkår for tyndt befolkede områder og landområder, som Sverige forhandlede sig frem til under medlemsskabforhandlingerne.

Lööw og Sandberg-Fries
Strukturfondenes udvikling betyder utroligt meget for Den Europæiske Unions udvidelse og uddybning. Efter vores mening vil strukturfondenes udvikling kunne medvirke til at styrke det sociale og økonomiske sammenhold i Europa, samtidig med at denne udvikling vil have en stor betydning for at opfylde Europas behov for øget beskæftigelse, øget vægt på en vedholdende vækst og en stærkere miljøpolitik samt for vores muligheder for at leve op til behovet om en europæisk solidaritet mellem fattige og rige regioner i Europa. Strukturfondene er et finansielt instrument, der kan understrege Den Europæiske Unions styrke som samordnende faktor på områder, hvor der kun kan skabes en folkelig opbakning gennem en øget samordning på tværs af grænserne.
Efter vores mening er det nødvendigt med en sådan reform af strukturfondene. Principielt finder vi det godt, at strukturfondene koncentreres om de virkeligt trængende områder, at man koncentrerer sig om tre mål, og at strukturfondenes opbygning forenkles. Vi finder det også vigtigt, at strukturfondenes anvendelsesområde - det samme gælder for den fælles landbrugspolitik - justeres efter de udfordringer, som udvidelsen indebærer. Reformen af strukturfondene skal ses som et instrument til fremme af udvidelsesprocessen. I princippet vil vi også understrege behovet for, at den finansielle ramme på 0, 46 % af BNI ses som et loft. Vi mener endvidere, at strukturstøtten bør gennemgå en fleksibel, horisontal og decentraliseret omlægning for at give plads til partnerskab samt nationale, regionale og lokale initiativer.
Hvad angår mål 1, bør man være omhyggelig med anvendelsen af 75 %-kriteriet, samtidig med at det tidligere mål 6 får kriterier inden for det nye mål 1-område. Hvad angår mål 2, bør det omfatte byområder og håndteres ud fra princippet om, at medlemslandene skal have stor frihed til selv at bestemme fordelingen af støtteområder. Mål 3-området bør efter vores opfattelse have en stor bredde, så der bl.a. gives plads til støtte til almindelig uddannelse. Strukturfondene bør underkastes strenge finansielle regler.
Vores principielle holdning har været vejledende for, hvordan vi har forholdt os til de forskellige forslag i afstemningen, samtidig med at vi i høj grad respekterer Socialdemokraternes holdning. Vi har valgt i så lille udstrækning som mulig at følge vores strengt nationale interesser, da vores opgave som medlemmer af Europa-Parlamentet går ud over de rent svenske interesser.
Nogle kommentarer til vores holdning: Hvad angår spørgsmål om resultatfondens indretning og anvendelsesområde samt en eventuel omfordelingen, så mener vi, at disse tre aspekter skal samordnes på en måde, som går i hak med de forskellige mål under strukturfondene. Vi mener, at forslagene i betænkningen og ændringsforslagene ikke på alle områder lever op til dette krav. Vi har tidligere bemærket, at den finansielle ramme på 0, 46 % skal ses som et loft. Vi har derfor valgt at støtte de ændringsforslag, der stemmer overens med denne holdning. Hvad angår teksten til punkt 2 om finansielle overslag, så tolker vi dem på den måde, at denne tekst ikke skal ses som en erklæring om en forhøjelse af den finansielle ramme.
Hvad angår mål 6 og dets indføjelse i mål 1, har vil valgt at støtte de ændringsforslag, som bedst tager hensyn til vores holdning i spørgsmål om at indføre et kriterium om lav befolkningstæthed. Punkt 6 i betænkningen samt et antal ændringsforslag giver anledning til at rejse spørgsmål om fordelingen i forhold til befolkningsniveau. Vi finder en sådan fordeling interessant, men samtidig mener vi, at ekstra procentuelle fordelinger på den foreslåede måde ikke er en helt korrekt løsning i den nuværende situation.
Hvad angår punkt 31 og additionalitet, så synes vi, at forslagene om også at tage hensyn til bl.a. makroøkonomiske forhold er formuleret på en sådan måde, at det er vanskeligt ud fra forslaget at vurdere effekten af en gennemførelse af et sådant forslag. Hvad angår spørgsmålet om fortsat at se strukturforanstaltningerne under udgiftsområde 2 som et udgiftsmål, så mener vi, at dette spørgsmål bør diskuteres, men med større præcision end det er tilfældet for punkt 46 og tilhørende ændringsforslag.
Hvad angår ændringsforslag 94 om evaluering, så mener vi, at det bygger på gode intentioner, men at det samtidig må konstateres, at den udformning, som evalueringen i realiteten skulle få ifølge forslaget, faktisk vil kunne øge bureaukratiseringen. Vi vil også fremhæve, at vi ikke støtter forslaget om udformning af skilte i punkt 55. Der bør være tale om en skiltning, men udformningen bør ikke være beskrevet så detaljeret, som det foreslås i betænkningen. Vi er enige i forslaget om en ligelig kønsfordeling i overvågningsudvalgene og de rådgivende udvalg.
Endelig vil vi understrege, at vi går ind for de forslag i betænkningen, der styrker Europa-Parlamentets rolle.

Malone
Irland er et af de lande, der har modtaget mest støtte fra EU's strukturfonde og Samhørighedsfonden i det seneste årti. EU-støtten har medvirket til at sætte gang i den irske økonomi og skabe tusindvis af nye job. Som følge af den økonomiske udvikling er Irland nu nået op på EU's gennemsnitlige velstandsniveau.
Hvad angår infrastruktur, halter vi stadig et godt stykke efter vores europæiske partnere, specielt hvad angår transport og telekommunikation samt faciliteter til beskyttelse af miljøet. Og vi har stadig enorme problemer med social udstødelse - specielt i ugunstigt stillede by- og landområder - og med tilbagestående områder. Alle disse problemer skal løses.
Jeg glæder mig derfor over Kommissionens forslag om, at støtten fra Bruxelles ikke skal skæres væk fra den ene dag til den anden. Den skal nedtrappes gradvist.
Det er sandsynligvis sidste gang, at Irland modtager betydelig økonomisk støtte fra EU. Det er ikke et tegn på fiasko, men succes fra Irlands side. Det er et tegn på, at vi har gjort god brug af den støtte, vi har modtaget.
Men der er begået fejl. Der er gået for mange penge til golfklubber og marinaer. Vi må ikke gentage denne fejl. Vi må sørge for, at støtten i næste runde går til de mest trængende, det vil sige til de dårligt stillede by- og landområder rundt omkring i landet. De må have absolut prioritet i næste runde.

Palm
Betænkningen er en del af den overordnede strategi for en reform af Unionens støtte under strukturfondene. Jeg har valgt i det store og hele at støtte Den Socialdemokratiske Gruppe.
Det glæder mig, at strukturfondene koncentreres om og rettes mod de områder, hvor der er brug for støtte i stedet for at blive kasseret og blive en del af Unionens efterbetalbar rabat til staterne. Det glæder mig også, at man begynder at se på de problemer, som struktur- og landbrugspolitikken kan få i forbindelse med en udvidelse, hvilket jeg bifalder.

des Places
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har ønsket at manifestere sin mistillid i forbindelse med afstemningen om de forskellige betænkninger vedrørende reformen af strukturfondene. Denne mistro er ikke så meget rettet mod selve betænkningerne og dem, der har skrevet dem, og som vi ønsker tillykke med deres arbejde, men mod selve forslagene i Agenda 2000. De er ofte usammenhængende og undertiden farlige for ligevægten på medlemsstaternes territorium. De overser vanskelighederne for talrige europæiske arbejdere, blandt dem i første række fiskerne.
Under debatterne har hver især lagt sig i selen for at forsvare sin regions eller sit lands interesser, hvilket alt taget i betragtning er såre legitimt. De dygtigste til denne leg synes uomtvisteligt at være vores tyske venner: De hævder nemlig over for enhver, som gider høre på dem, at de er nettobidragsydere til Det Europæiske Fællesskabs budget. Før vores venner hinsides Rhinen kræver en formindskelse af deres finansielle bidrag, ville det være en god idé, hvis de tænkte lidt over, at de, takket være den EU-manna, der er blevet hældt ud over det tidligere Østtyskland, er dem, som nyder størst gavn af regionalpolitikken.
Det ser endvidere ud til, at reformen af strukturfondene desværre lader hånt om en række spørgsmål. F.eks. har man helt glemt regioner, der er afhængige af fiskeri. På samme måde må man stille sig selv det spørgsmål, hvad konsekvenserne af Agenda 2000 bliver for de landområder, der hører hjemme blandt de allermest skrøbelige i Den Europæiske Union. Som det er nu, havde 9 % af befolkningen i Unionens medlemsstater gavn af målene 5a og 5b. For fremtiden vil kun henved 5 % af befolkningen kunne komme i betragtning. Mange landområder vil blive udelukket fra at komme i betragtning, og det lige netop som reformen af den fælles landbrugspolitik og en sænkning af landbrugspriserne vil gøre situationen prekær for vores landbrugere. I Frankrig har der hidtil boet 9, 7 millioner mennesker i de områder, der er dækket af strukturtiltagene, for fremtiden vil det kun være 7, 1 millioner. Det er omtrent 3 millioner franskmænd, som for langt størstedelens vedkommende bor og arbejder i landområder, der således vil komme til at undgælde for den ny reform. 20 % af Frankrigs territorium vil ophøre med at kunne komme i betragtning ved tiltag via strukturfondene.
Lad os ikke i den forbindelse glemme, at landområderne, som kompensation, opnåede nogle endnu mere ambitiøse strukturelle bistandsforanstaltninger umiddelbart efter GATT-forhandlingerne og reformen af den fælles landbrugspolitik, som var gået hårdt ud over dem. I dag sår reformen af strukturfondene tvivl om, hvor stort et geografisk område disse foranstaltninger dækker, på et tidspunkt hvor virkningerne af Uruguay-runden og af nedsættelsen af landbrugspriserne, som nu yderligere forværres ved den ny reform af den fælles landbrugspolitik, fortsat raser, og det endda med stadig større styrke. Der er her tale om en oplagt mangel på sammenhæng.
Til overflod fungerer strukturfondene i virkeligheden som et instrument til føderalistisk omfordeling, hvis mål det i højere grad er at gøre modtagerregionerne til Kommissionens len end at give dem mulighed for at overvinde deres vanskeligheder.
Vi holder fast ved at benytte disse debatter til nok en gang at gøre opmærksom på det ønskelige i, at Unionen, i stedet for at hengive sig til en ufrugtbar strøen om sig med offentlige midler, koncentrerer sine anstrengelser om de eksisterende fælles politikker, den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Det er desværre ikke den vej, man har valgt, for der er nogen, som griber denne lejlighed til at prøve at rage lidt mere magt til sig, til skade for nationerne og deres amter og kommuner, uden hensyn til subsidiaritetsprincippet, og alene til gavn for Bruxelles. Der er således nogle, der kræver »tilvejebringelse af en europæisk strategi for fysisk planlægning« eller sågar, at man skal nedkomme med »en integreret bypolitik«.
Det ville i den forbindelse generelt være at foretrække, at Den Europæiske Union, i stedet for hele tiden at prøve at opnå nye beføjelser, gav sig af med at undersøge følgevirkningerne af de eksisterende fælles politikker, af de beslutninger den træffer, eller af de forhandlinger, den deltager i, både inden for WTO og i forbindelse med internationale aftaler, for ligevægten på det europæiske territorium, med henblik på at eliminere de negative aspekter. Man må rent faktisk konstatere, at fællesskabstiltag undertiden har haft konsekvenser, der i høj grad var skadelige for den økonomiske og sociale samhørighed, man så gerne vil delikatere sig med, men som i virkeligheden først skal genskabes.

Schiedermeier
Desværre må jeg stemme imod ved den afsluttende afstemning, fordi
1.mit forslag 47 til forbedring af den nationale støtte blev forkastet og2.der er blevet foreslået mange udvidelser af ydelserne, som på langt sigt vil sprænge finansieringsrammen.
Theorin og Wibe
Af loyalitet over for vores partigruppe har vi i hovedtræk valgt at følge den socialdemokratiske afstemningsliste.
Det er vores faste overbevisning, at strukturfondene ikke er specielt effektive, og at størstedelen bør føres tilbage til medlemslandene i form af lavere afgifter til Unionen. Man kunne beholde en stor del - måske 20-30 % - og anvende den som støtte til de østeuropæiske lande, hvor der er et betydeligt større behov for støtte end i Grækenland, Italien, Portugal og Spanien.

Titley
Jeg stemmer for denne interimsbetænkning, da den efter min mening er udtryk for et fornuftigt svar fra Europa-Parlamentet på de utroligt komplekse og potentielt kontroversielle ændringer i Regionalfonden og strukturfondene, der er foreslået i Kommissionens Agenda 2000.
Set i lyset af bekymringen hos folk i de områder, der i øjeblikket modtager EU-støtte, om deres fremtidige status, når vi skal finansiere udgifterne til en udvidelse i det østlige og sydlige Europa, gør ordførerne helt ret i at bede Udvalget om Regionalpolitik om at foretage en grundig kontrol af en kommende liste over støtteberettigede regioner og mulige undtagelser. Der er også vigtigt, at interimsbetænkningen indeholder bestemmelser om en overgangsperiode for de regioner, der kommer til at miste støtte.
Jeg glæder mig specielt over ordførernes krav om, at faktorer som lavt BNP, velstandsforskelle inden for regioner og nedgang i den erhvervsaktive andel af befolkningen, skal medtages sammen med arbejdsløshed, når man vurderer, hvilke områder der fremover skal finansieres under det nye mål 2.
Jeg tror, at det vil styrke offentlighedens forståelse for de ændringer, der er nødvendige for at sikre morgendagens udvidede og mere velhavende EU, hvis Kommissionen og medlemsstaterne følger interimsbetænkningens rimelige og fornuftige forslag om at foretage en gradvis nedtrapning af støtten i stedet for at skære den helt bort fra den ene dag til den anden, og hvis man beslutter, hvilken EU-støtte, der skal gå til hvilke områder på baggrund af et afbalanceret sæt kriterier.

Trizza
Reformen af strukturfondene, der sørger for den økonomiske og sociale samhørighed, skal tage højde for den reelle økonomiske situation i de lande, indgrebet er rettet imod. I Italien, og navnlig i Syditalien, gør sameksistensen af forskellige situationer det nødvendigt med stringens ved udvælgelsen af målområderne, så man undgår nogle rene støtteforanstaltninger.
Den Nationale Alliance mener - og det mener jeg også selv - at vi derfor bør holde os til følgende retningslinjer:
en geografisk koncentrering af indgrebene med det formål at forenkle procedurerne for adgangen til og administrationen af strukturfondene; -en planlægning af indgrebene med et udvidet partnerskab, der foruden medlemsstaterne omfatter de regionale og lokale myndigheder, de økonomiske og sociale aktører samt de andre komptetente organer, særligt med hensyn til miljøspørgsmål og fremme af lige muligheder; -en fleksibel anvendelse af kriteriet om de 75 % pr. indbygger ved fastlæggelsen af områderne under mål 1, idet man medtager princippet om østatus for at sikre indgreb til fordel for de øer, der er strukturelt handicappede som følge af deres geografiske karakter; -en fleksibel anvendelse af den øvre befolkningsgrænse i forbindelse med mål 2 og indførelsen af yderligere indikatorer, såsom geografiske handicap og/eller miljøsituationen; indikatorer, der kan beskytte de lande - f.eks. Italien - som den strenge anvendelse af »sikkerhedsnettet« går stærkt ud over; -principiel enighed i, at antallet af fællesskabsinitiativer reduceres til tre, idet man bevarer Urban-initiativet, som er det eneste instrument, der er i stand til at sikre en ensartet bypolitik i alle de europæiske regioner, i forståelse med de pågældende lokale myndigheder; -uenighed i oprettelsen af en effektivitetsreserve, både efter den model, som Kommissionen foreslår, og i form af bevillinger til EFRU eller til andre strukturfonde inden for samme medlemsstat; -en anvendelse af princippet om phasing out i syv år i de regioner, som ikke længere hører under mål 2 og mål 5 b, så der sker en gradvis fratagelse af den midlertidige støtte, også for Abruzzo, der for kort tid siden holdt op med at høre under målene.Betænkning af Gerard Collins (A4-0395/98)

Eriksson og Seppänen
Vi har stemt nej til betænkningen om Samhørighedsfonden. Denne fond er oprettet, for at Irland, Spanien, Portugal og Grækenland skal kunne opfylde konvergenskravene for deltagelse i ØMU. Den bør ikke medregnes i EU's regional- og strukturpolitik, da den faktisk er en direkte støtte til disse lande. Støtten bør falde bort, så snart landene opfylder ØMU-kriterierne. De bidragsberettigede lande bør derefter kunne søge støtte fra EU's strukturfonde. Man må ophøre med at forlænge støtten i al evighed, når først målene er opfyldt.
EU's regionalpolitiske historiske udvikling er desværre fyldt med forhandlingsaftaler, hvor der sidenhen er kommet såkaldte biaftaler for at kompensere for andet end en udligning af regionale uligheder. Et eksempel er EFRU's (Den Europæiske Fond for Regionaludvikling) opdukken i 1975. Den blev skabt for at løse Storbritanniens budgetproblem, ikke for at udligne regionale forskelle.

Lindqvist
Hvis de nuværende støtteregler for landbrugs- og regionalpolitik skal udvides til også at omfatte de nye medlemslande i Central- og Østeuropa, vil det enten betyde en markant stigning i medlemsgebyret for lande som f.eks. Sverige og Tyskland eller færre midler til landbrugs- og regionalpolitisk støtte.
Det er derfor nødvendigt med en total reform af landbrugspolitikken i retning mod mere betaling for arbejde og produkter og mindre støtte. Det er uacceptabelt og usolidarisk, at Central- og Østeuropa skal have mindre støtte end det øvrige EU. Fremover skal der være mindre EU-støtte og øgede muligheder for national støtte. I Sverige skal der være en mere retfærdig fordeling af landbrugsstøtten mellem nord og syd.

Lööw og Sandberg-Fries
Spørgsmålet om Samhørighedsfonden er vigtigt for Europas økonomiske og sociale samhørighed. Man bør absolut diskutere spørgsmålet om Samhørighedsfondens udvikling i forhold til de lande, der har kvalificeret sig til ØMU. Efterhånden som den fælles valuta bidrager til at styrke den sociale og økonomiske samhørighed i Europa, bliver det også nødvendigt at tage Samhørighedsfondens fremtid og omfang op til fornyet overvejelse.
Vi mener imidlertid, at man ikke kan lave en direkte kobling mellem at opfylde konvergenskriterierne og muligheden for at oppebære støtte fra Samhørighedsfonden. Lande, der har opfyldt konvergenskriterierne, har bestemt opnået et højt niveau for så vidt angår de makroøkonomiske indikatorer, men samtidig indebærer det ikke automatisk, at man har opnået en komplet social og økonomisk samhørighed med og i disse lande. Vi vil også understrege behovet for en effektiv økonomisk forvaltning og kontrol.

Marinho
Jeg har stemt for denne betænkning i den overbevisning, at den specifikke afstemning om forkastelse af Samhørighedsfondens begrænsning til lande uden for ØMU'en, og den deraf følgende forskelsbehandling af Portugal, var i den grad overbevisende, med altid mere end 300 stemmer mod denne forskelsbehandling, at jeg tror, at der er skabt de nødvendige betingelser for, at det ikke kan lade sig gøre at fratage Portugal Samhørighedsfondens fordele.
Parlamentet bekræfter således udtrykkeligt Kommissionens holdning, hvad der giver en mere favorabel situation for Portugals interesser.

Novo
Forslaget om Samhørighedsfonden, indeholdt i Agenda 2000, som Kommissionen fremlagde i midten af 1997, bestemmer, at de, der skal kunne tilgodeses af denne fond, skal være lande, som stadig har en BNI på under 90 % af EU's gennemsnit, uafhængigt af, om disse lande er med i ØMU'en eller ikke.
Sidenhen har Rådets juridiske tjeneste udarbejdet et responsum, der i lyset af traktaten om Den Europæiske Union bekræfter, at ikke kun Grækenland - der ikke indgår i den fælles mønt - men også Spanien, Irland og Portugal - hvis regeringer besluttede at tage del i euroen - er berettigede til Samhørighedsfonden.
Dette har altid været indlysende for os, og vi mener ikke, at nogen af Fællesskabets institutioner har lov til i denne sammenhæng at vælte traktaten og princippet om den økonomiske og sociale samhørighed, som skabelsen af fonden byggede på, og forhindre Portugal i at få adgang til Samhørighedsfonden.
Collins-betænkningen bekræfter dette synspunkt, af hvilken grund vi naturligvis har stemt for den. Hertil kommer, at betænkningen i fortsættelse af det, som vi altid har stået for, også betvivler sammenhængen mellem fondens finansiering og opfyldelse af konvergenskravene, ligesom den modsætter sig den forbindelse, som Kommissionen foreslår mellem fonden og stabilitetspagten.
Selvfølgelig bør vi understrege, at bibeholdelsen af Samhørighedsfonden for Portugal i denne sammenhæng ikke kan betragtes som særskilt relevant, men snarere er bekræftelsen af det, der længe har været opnået i forhandlingsprocessen om den kommende EF-støtteramme. Derfor afviser vi at lade bibeholdelsen af fonden tjene som et røgslør, der skal skjule de reelle tab, som Portugal kan få inden for strukturfondene. Det afgørende er at ændre regeringens forhandlingsstrategi med henblik på at løse det fundamentale spørgsmål om en forøgelse af de samlede finansielle midler i forhold til de nye problemer og byrder, som udvidelsen vil føre med sig, og derved forhindre, at finansieringen heraf udelukkende kommer til at ske på bekostning af de nuværende samhørighedslande og alene til skade for strukturfondsbevillingerne.

Theorin og Wibe
Betænkningen er en del af den samlede strategi for en reform af Unionens strukturfondsstøtte. Af loyalitetshensyn har vi valgt i det store og hele at støtte Socialdemokraternes forslag. Vi er imidlertid overbevist om, at Samhørighedsfonden bør afvikles, og at midlerne bør overføres til medlemsstaterne. Man kunne imidlertid beholde en stor del (20-30 %) i Unionen og anvende den som støtte til de Central- og Østeuropæiske lande, hvor der er et betydeligt større behov for støtte end i Middelhavslandene, hvor man allerede har en acceptabel levestandard.
Betænkning af Varela Suanzes-Carpegna (A4-0393/98)

Darras
Kommissionen havde med sit forslag ikke til hensigt at indføre de store ændringer i måden EFRU fungerer på. Målet var at tydeliggøre og at udvide fondens anvendelsesområde.
I den forstand kan jeg kun støtte betænkningen, sådan som den fremlægges for os i dag. De elementer, Parlamentet har tilført forslaget, tager i virkeligheden højde for, hvordan den socio-økonomiske situation har udviklet sig i Den Europæiske Union, for de nye teknologier og for tjenester i lokalmiljøet. Altsammen nye områder, som EFRU efter vores opfattelse bør tage ansvar for.
Tilsvarende mener ordføreren, at sektorer som turisme og kultur bør holdes inden for det område, hvor EFRU kan intervenere. Rent faktisk er disse to sektorer af overordentlig stor betydning for oprettelsen af arbejdspladser (for kulturens vedkommende3, 1 millioner arbejdspladser i EU, eller 1, 8 % af den erhvervsaktive befolkning), hvad angår turismen, repræsenterer den ofte en mulighed for forandring for de regioner, som lider under strukturel tilbageståenhed eller er stærkt afhængige af andre sektorer, som er i tilbagegang.
Ligeledes, og på linje med fru McCarthys og hr. Hatzidakis betænkning, støtter jeg resolut fastholdelsen af Urban-initiativet for udviklingen af en europæisk bypolitik
Endelig er det af fundamental betydning, at Parlamentet spiller en aktiv rolle i opfølgningen på og kontrollen med gennemførelsen af strukturpolitikkerne.
Af disse anførte grunde vil jeg stemme for denne således ændrede betænkning.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har valgt at afstå fra at deltage i den endelige afstemning. Vi tilhører kritikerne af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling og mener, at fonden ikke har resulteret i de regionale udligninger, der var det oprindelige mål. Denne type fond bør i stedet på sigt i det store og hele kunne overføres til nationalt niveau, hvor kontrollen og efterlevelsen er betydeligt mere sikker, end det har været tilfældet på EU-niveau. Der findes imidlertid en vilje fra Kommissionens side til at forenkle og rendyrke støtten, hvilket vi ser som et skridt i den rigtige retning. Vi ser også positivt på forslagene om at beskytte miljøet og skabe lige muligheder for mænd og kvinder.

Theorin og Wibe
Betænkningen er en del af den samlede strategi for en reform af Unionens strukturfondsstøtte. Af loyalitetshensyn har vi valgt i det store og hele at støtte Socialdemokraternes forslag. Vi er imidlertid overbevist om, at Den Europæiske Fond for Regionaludvikling bør afvikles, og at midlerne bør overføres til medlemsstaterne. Man kunne imidlertid beholde en stor del (20-30 %) i Unionen og anvende den som støtte til de Central- og Østeuropæiske lande, hvor der er et betydeligt større behov for støtte end i Middelhavslandene, hvor man allerede har en acceptabel levestandard.
Det er ligeledes vores klare opfattelse, at strukturfondsmidlerne repræsenterer en meget ineffektiv anvendelse af borgernes bidrag til Unionen. Vi tror, at en nationalt baseret regionalpolitik er både billigere og mere effektiv.
Betænkning af Kellett-Bowman (A4-0380/98)

Bonde, Krarup og Sandbæk
Vi kan ikke støtte det samlede tekstforslag til Rådets forordning om generelle regler for Fællesskabets finansielle støtte inden for transeuropæiske net. TEN-programmet fremstilles ofte som et program, der er sat i værk for at fremme miljøvenlige transportformer. Med den målsætning for øje må man konstatere, at programmet har været en fiasko. EUROSTAT's tal viser, at transportsektoren i dag har overhalet industrien som den største enkeltforurener i EU. Et andet vigtigt argumentationselement for TEN-programmet er, at udbygningen af infrastrukturen i de tilbagestående periferiregioner - ikke mindst ved at knytte dem til de mere udviklede nøgleregioner - vil hjælpe de tilbagestående regioner op på de velstående centerregioners økonomiske niveau. Her viser igen EUROSTAT's tal, at forskellen mellem de rigeste regioner i EU og de fattigste regioner fortsat er lige stor - når vi taler om velstand, arbejdsløshed osv. på trods af at TEN-programmet efterhånden har eksisteret i mange år. Nu er TEN-programmet udvidet til også at gælde for de øst- og centraleuropæiske lande, og argumentationen for at legitimere TEN er fuldstændig den samme, som man har brugt inden for EU's egne grænser. I realiteten drejer TEN-programmet sig først og fremmest om at sikre EU's industri de bedst mulige adgangsveje til deres markeder, herunder de nye østeuropæiske.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer nej til Kommissionens og ordførerens forslag om at ændre de gældende bestemmelser om Fællesskabets finansielle støtte til transeuropæiske net. Kommissionen vil afsætte ECU 5, 5 milliarder som støtte til de transeuropæiske netværk i perioden 2000-2006. Det er mere end en fordobling i forhold til perioden 1993-1999.
Samtidig er de nationale investeringer i Unionen faldet fra 1, 5 % af BNP i 70'erne til 0, 9 % i 90'erne. Medlemsstaternes stramme budgetter i de seneste år hænger i de fleste tilfælde sammen med medlemsstaternes ambitioner om at opfylde de økonomiske og monetære krav, der er en betingelse for at kvalificere sig til medlemskab af ØMU'en. De enkelte medlemslande har således ikke haft råd til at sørge for gode transportmuligheder i og mellem de enkelte lande.
Betænkning af Jöns (A4-0398/98)

Blak, Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater har stemt for en reform af Socialfonden. Med det nye beskæftigelsesafsnit i traktaten er der behov for en sammenkobling mellem foranstaltningerne under Socialfonden og de årlige beskæftigelsesretningslinjer. Vi har stemt for en række ændringer til Kommissionens forslag: tilføjelser om, at der skal tages hensyn til en bæredygtig udvikling, en understregning af hensynet til lige muligheder for mænd og kvinder og interventioner til fordel for ugunstigt stillede grupper såsom langtidsledige og handicappede. Mindst 15 % af midlerne skal f.eks. reserveres til kvinder. Vi mener, at alle medlemslandene skal være forpligtet til at tage initiativer på ligestillingsområdet. Selv et land som Danmark, der er nået langt med integreringen af kvinder på arbejdsmarkedet, skal stadig forpligtes til at gøre en speciel ligestillingsindsats i overensstemmelse med Socialfonden.

Krarup
Jeg har undladt at stemme om betænkningen om Den Europæiske Socialfond, fordi fondens overordnede mål er at bidrage til den sociale konvergens i Unionen. Den Europæiske Socialfond er dermed et redskab til skabelse af en egentlig europæisk socialpolitik og til at fremme den økonomiske og sociale samhørighed. EU bør ikke forsøge at regulere de nationale social- og arbejdsmarkedspolitiske systemer med henblik på en ensretning af de sociale sikringsordninger i medlemslandene. Social- og arbejdsmarkedspolitikken skal vedblive at være et nationalt anliggende.
I betænkningen opstilles der en række vurderinger og evalueringer af strukturfondsforanstaltningerne vedrørende fremme af lige muligheder for personer til at blive integreret på arbejdsmarkedet, styrkelse af uddannelsessystemerne og øget inddragelse af kvinder på arbejdsmarkedet. Fonden skal ligeledes bidrage til at fremme lokale og regionale beskæftigelsesinitiativer. På længere sigt skal disse foranstaltninger hjælpe til at formindske forskellene mellem forskellige regioners udviklingsniveauer i EU. Disse tiltag indeholder alle positive aspekter, men det er et problem, at disse bestræbelser kædes sammen med tilvejebringelsen af en europæisk socialpolitik og fremme af den sociale dialog, som på længere sigt skal medvirke til etableringen af en fælles europæisk arbejdsmarkedspolitik. Samtidig indeholder betænkningen også bestræbelser i retning af en samordning af fællesskabsinstrumenter inden for uddannelsespolitikken.
Jeg er enig i, at underudviklede regioner i hele Europa bør støttes. Det er også vigtigt at fremme lige muligheder for personer, så de kan integreres på arbejdsmarkedet, men det skal ske uden politiske undertoner, og ikke som led i en strategi, der går ud på at skabe social konvergens i EU.

Lööw og Sandberg-Fries
Vi glæder os over den igangværende revision af Den Europæiske Socialfond, ikke mindst med tanke på det nye beskæftigelseskapitel i Amsterdam-traktaten. Den Europæiske Socialfond spiller en meget vigtig rolle i beskæftigelsesstrategien, da den støtter og supplerer de anstrengelser, der gøres på nationalt niveau.
Vi har tidligere haft positive erfaringer med mindre bidragsudbetalinger til ikkestatslige organisationer, herunder Peaceinitiativet. Vi støtter derfor forslaget, der skal sørge for, at lokale projekter prioriteres i programplanlægningen af Socialfondens virksomhed.

Theorin og Wibe
Betænkningen er en del af den samlede strategi for en reform af Unionens strukturfondsstøtte. Af loyalitetshensyn har vi valgt hovedsageligt at støtte socialdemokraternes forslag. Vi er imidlertid overbevist om, at Den Europæiske Socialfond bør afvikles, og at midlerne bør overføres til medlemsstaterne. Man kunne imidlertid beholde en stor del (20-30 %) i Unionen og anvende den som støtte til de Central- og Østeuropæiske lande, hvor der er et betydeligt større behov for støtte end i Middelhavslandene, hvor man allerede har en acceptabel levestandard.
I betænkningen fremhæves det, at der er behov for Den Europæiske Socialfond for at bekæmpe arbejdsløsheden. Men at tage penge fra medlemsstaternes budgetter og omfordele dem via EU's strukturfonde giver kun nye job for dem, der arbejder med selve omfordelingen. Taberne er de ansatte i landenes respektive offentlige sektorer.
Beslutning om den fælles landbrugspolitik

Barros Moura
Jeg har i denne sag stemt ud fra min holdning til forslaget om de nationale budgetters medfinansiering af indkomststøtten (som navnlig fremgår af punkt 8 i det fælles beslutningsforslag fra PSE-gruppen og Gruppen De Grønne). Jeg stemte imod dette forslag - hvis virkning for den fælles landbrugspolitik endnu ikke kan afgøres - fordi jeg mener, at det grundlæggende kommer til at betyde, at man foregriber en beslutning om de finansielle overslag, der svarer til en af de metoder, som Kommissionen har skitseret til at løse problemet om visse medlemsstaters såkaldte nettobidragsydelse. I det konkrete tilfælde søger forslaget at korrigere situationen til fordel for Tyskland, især til skade for Frankrigs aktuelle stilling i fællesskabsbudgettet, men uden at tage højde for andre medlemsstaters situation, som f.eks. Portugal, der kunne blive ramt såvel med hensyn til finansieringen af landbruget som, med hensyn til deres samlede nettoposition i forhold til fællesskabsbudgettet.
Et sådant forslag ville på en fuldstændig uantagelig måde betinge forhandlingen om de egne midler og ville begrænse Portugals forhandlingsmulighed a priori i relation til såvel Agenda 2000 som de finansielle overslag.
På de øvrige punkter støtter jeg de glimrende forslag til reform af den fælles landbrugsordning, som beslutningsforslaget fra PSE-gruppen og Gruppen De Grønne indeholdt, idet jeg håber, at de bliver til virkelighed.

Collins, Gerard
En yderligere integration af miljøinitiativer skal medtages i enhver ny reform af den fælles landbrugspolitik for tiden efter 1999. Jeg tror, at EU's mål om en bæredygtig udvikling, integration af miljøbeskyttelse med landbrugsinitiativer og anerkendelsen af landmænd som vogtere af landzonerne, skal gøres til centrale begreber i den fælles landbrugspolitik. De fleste partier støtter en videre integration af miljøpolitiske mål i den fælles landbrugspolitik.
Positive miljøresultater skal imidlertid evalueres og belønnes. For at yde landmændene retfærdighed i deres pleje af landzonerne skal der tilføjes endnu et princip, nemlig princippet om aflønning af forvalteren. Landmændene skal have Unionens støtte til at skabe mere miljøvenlige landbrugsprocedurer i form af direkte betalingsstøtte.
Vi kender allerede til den hidtidige succes af den EU-ordning til beskyttelse af miljøet i landdistrikterne, der startede i 1994, og som bl.a. skal skabe en landbrugspraksis og kontrollerede produktionsmetoder, der afspejler den stigende offentlige bekymring om bevaring, landskabsbeskyttelse og andre miljøproblemer. Ordningen til beskyttelse af miljøet i landdistrikterne skal også fremme miljøvenlig produktion af kvalitetsfødevarer. Denne ordning skal vokse sig stærkere og stærkere, og i 1997 var den mere end GBP 104, 4 millioner værd.
Under det operationelle program for landbrug, udvikling af landdistrikter og skovbrug for 1997 blev der bevilget GBP 67, 176 millioner til direkte landbrugsinvesteringer. Dette underprogram blev opdelt på følgende måde: forbedrede hygiejnestandarder i mejerisektoren, GBP 11, 252 millioner; forbedrede dyrevelfærdsstandarder, GBP 149.000; landbrugsforbedringsprogram, GBP 8, 769 millioner; ordning til kontrol med landbrugets forurening, GBP 47, 006 millioner.
Dette program har bidraget meget til at mindske forureningen på vores gårde samt til at fremme miljøvenligt landbrug.
Jeg vil foreslå en udvidelse af EU's støtte til landbrugsinvesteringer i nye ordninger under den fælles landbrugspolitik for perioden efter 1999. Bekymring for miljøet bliver generelt set tillagt stadig større betydning i EU's politik. Initiativer og støtteordningerne skal imidlertid iværksættes via Den Europæiske Union, så ændringer på dette område gennemføres på en rentabel måde. Stadigt flere mennesker bruger landdistrikter til fritidsaktiviteter og rekreative formål. Landbrugerne modtager ingen økonomisk støtte til bevarelse og udformning af landzonerne.
Beslutninger vedrørende disse spørgsmål bør træffes af landbrugsorganisationer, den irske regering og Europa-Kommissionen, så eventuelle ændringer vil få goodwill og støtte fra de irske landbrugere samt nationale myndigheder og EU's myndigheder.

Damião
Jeg erklærer, at jeg har stemt mod punkt 8 i Fantuzzi-betænkningen om Agenda 2000 og reformen af den fælles landbrugspolitik, for som ordføreren siger det, så »tjener løsningen med medfinansiering ikke til at løse landbrugets problemer og behov, men har med landenes bidrag til budgettet at gøre«.
Jeg beklager derfor at skulle stemme imod et fremragende dokument om landbrugspolitik, fordi jeg mener, at finansieringen af fællesskabsbudgettet skal diskuteres i det rette forum, i fuld åbenhed og uden omsvøb.

Ephremidis
Revisionen af den fælles landbrugspolitik i 1992 førte til et betydeligt fald i de bevillinger i EU's budget, der stilles til rådighed for landbruget. Den førte til udryddelsen af de små og mellemstore familiebrug, især i Fællesskabets sydlige egne, med et drastisk fald i antallet af brug og antallet af beskæftigede til følge, idet den slyngede arbejdsløshedsprocenten i landbrugsegnene i vejret, idet den forøgede tempoet for affolkning af landet i farlig grad.
De nye forslag for europæisk landbrug, som Kommissionen fremkommer med gennem Agenda 2000, er måske det mest repræsentative bevis på EU's samlede hensigter for sin udviklingsmodel. Landbrugsområderne lider mest under de ændringer, som den mellemfristede strategiplan for monopolkapitalen dikterer, eftersom de udgør nogle af de mest kritiske områder i omformningen af et nyt økonomisk landskab og fordelingen af de verdensomspændende markeder.
Det, at man tvivler og til stadighed reducerer andelen af EU's budget til landbruget, sådan som det er indeholdt i forslagene i Agenda 2000 og i forslagene til reformen af den fælles landbrugspolitik, sætter i virkeligheden - og helt uden omsvøb - spørgsmålstegn ved og undergraver den afgørende udviklingsrolle, som landbruget indtil i dag har spillet for størstedelen af Europas egne. EU reducerer konstant sine eksisterende landbrugsressourcer, da det nu er dens erklærede mål, uden at spare på pengene, at forberede det røveriske forehavende, nemlig udvidelsen med lande i Central- og Østeuropa og at sikre flere muligheder for - med den kendte liggen under for USA's krav - at kunne leve op til det nye WTO system fra år 2000 og frem.
Vi står over for forslag, der er modstridende, farlige, uden nogen balance mellem den menneskelige faktor, produktionen og jorden, som sigter på en yderligere reduktion af landbrugsbefolkningen, et fald i priserne og produktionsomkostningerne til glæde for konkurrencen, en generel ændring af indgrebene gennem støtte til fordel for privat henlæggelse. Disse forslag bevirker ikke blot ubalance i produktionen, men bevirker også en direkte fare for produkternes kvalitet, for miljøbalancen, for selve landbrugsbeskæftigelsen, for den sociale balance og sammenholdet.
Desuden er dette forslag en forløber for et utilladeligt tilbagegangsindgreb i medlemsstaternes budgetter, idet det indfører underkastelsesbetingelser i form af obligatorisk medfinansiering til direkte støtte fra medlemsstaterne selv. Noget sådant er ikke kun i modstrid med traktatens bestemmelser, men gøder indirekte jorden for en væsentlig overførsel af nødvendige udgifter i medlemsstaternes budgetter - uden at spørge de nationale parlamenter - til politikker og beslutninger, som bliver taget af EU's ledelse. I en absurd, uden nogen form for solidaritet, såkaldt rationalismes navn berømmes med rigt mål af hykleri og demagogi en falsk overskrift med navnet renationalisering, men som dog udelukkende og kun vedrører udgifterne, mens Fællesskabet fortsat vil have monopol på at udforme enhver detalje i den fælles landbrugspolitik - kvoter, tilskud til priser og eksporter, afgifter og andet, uden at overlade nogen manøvremargen eller udkast til en landbrugspolitik til medlemstaten selv. Det vil sige »både flået og slået«!
Vi er kategoriske modstandere af Kommissionens forslag og det kan overhovedet ikke komme på tale med »en bedre forvaltning af den«, sådan som nogle siger for at pynte på den og og gøre den mere »letfordøjelig«. Det er vores pligt både over for landbrugerne og for den sociale ligevægts skyld at komme de ulykker i forkøbet, som dette forslag lægger op til. Vi må sætte os imod og afværge en politik, som er i modstrid ikke kun med EU's landbrugere, men også med alle arbejdere, som skal betale for følgerne af denne landbrugsfjendske politik fra EU's side gennem anvendelse af bevillinger i medlemsstaternes budgetter og det inden for rammerne af en politik, der betyder finansiel lydighed og intens nøjsomhed.
Det er Parlamentets synspunkt, at det er et absolut krav, at reformen af den fælles landbrugspolitik bliver afstemt efter de interesser og ønsker, som flertallet af befolkningerne nærer, og det er helt sikkert, at de vil forstærke deres kamp for at hindre og afværge denne politik.

Garot
Uanset vores støtte til den overvejende del af teksten i PSE-gruppen og Gruppen De Grønnes fælles beslutningsforslag er det magtpåliggende for den franske socialistiske delegation at markere sin uenighed med punkt 8 om medlemsstaternes medfinansiering af landbrugsstøtten.
Eftersom der er tale om et af de vigtigste aspekter ved den fælles landbrugspolitik, nægter de franske socialister at indestå for indførelsen af en sådan mekanisme, som kan risikere at drage hele princippet om finansiel solidaritet, som er et af den fælles landbrugspolitiks fundamenter, i tvivl og bane vejen for en renationalisering af den.
Europa-Parlamentets forkastelse af mit ændringsforslag angående dette afgørende aspekt medfører, at de franske socialister vil afholde sig fra at stemme under den afgørende afstemning om det samlede forslag.

Marinho
Jeg har stemt om dette beslutningsforslag udelukkende på baggrund af idéen om medfinansiering, som ikke forekommer mig at være et problem vedrørende den fælles landbrugspolitik, men snarere et problem skabt omkring spørgsmålet om visse landes nettobidrag.
Hvis dette princip ikke havde lidt nederlag i Europa-Parlamentet, ville Portugals forhandlingsfrihed være blevet kraftig beskåret med hensyn til Agenda 2000, og målet med at bibeholde det samme niveau af finansiel støtte fra Fællesskabet i den af Agenda 2000 betingede kommende støtteramme ville a priori være blevet begrænset. Jeg anser derfor det samlede resultat af afstemningerne for særdeles tilfredsstillende.

Mulder
Den Liberale Gruppes afstemning er stærkt påvirket af dens overbevisning om, at det fremover vil være ønskeligt med en samfinansiering fra medlemsstaterne af de punkter af landbrugsudgifterne, der drejer sig om indkomststøtte. Gruppens medlemmer har forklaret grundene hertil i forskellige indlæg i forhandlinger om landbrugspolitik.
Den Liberale Gruppe har derfor stemt imod alle de ændringsforslag, der drejer sig om samfinansiering af landbrugsudgifter.
Den Liberale Gruppe stemte for forslagene fra PSE-gruppen og V-gruppen på grund af dens betingede godkendelse af indkomststøtte til trods for det faktum, at forslaget indeholdt forskellige formuleringer (betingethed vedrørende de forskellige støtteforanstaltninger), der ikke alle afspejlede gruppens holdning.
Af samme grund stemte gruppen også for PSE-gruppens forslag, og da begge ovenstående forslag blev forkastet, stemte gruppen naturligvis imod forslagene fra UPE-gruppen og EDN-gruppen.
Som det kunne forventes, stemte ELDR-gruppen for alle artikler i det fælles beslutningsforslag med PPE-gruppen. I forbindelse med den endelige afstemning skulle gruppen afgøre, om den ville stemme for beslutningen på trods af det faktum, at punkt 14 med klausulen om samfinansiering blev nedstemt.
Et flertal i gruppen mener, at vi stadig kan stemme ja, da diskussionen om en finansiering af den fælles landbrugspolitik kan fortsætte med vedtagelsen af punkt 13, specielt i lyset af de forskellig afstemninger om mundtlige spørgsmål, der indikerede, at de ændringsforslag, der afviste samfinansiering, blev nedstemt af et meget stort flertal.

Querbes
Min stemme er en stemme, som fordømmer en EU-landbrugspolitik, der helt overvejende tilpasser sig en logik, der går ud på at sænke priserne og tømme arbejdet for værdi, en politik der i den grad er ødelæggende, at den sætter selve den fælles landbrugspolitik på spil ved at foreslå medfinansiering af landbrugsudgifterne.
Hvis man i dag vil indfri forhåbningerne i de befolkninger, der har fordømt den ultraliberale politik, skal man ikke fjerne de eksisterende politikker. Den fælles landbrugspolitik skal ikke blot bevares og reformeres, den skal også have nye retningslinjer.
Rammerne for disse nye retningslinjer har Parlamentet allerede skitseret. Det støtter idéen om »et højt beskæftigelsesniveau«, herunder også i landbruget. Det foreslår, at man trækker en grænse for produktivitetsræset. Det vil levere svar på de nye udfordringer til menneskeheden inden for områder som fødevarer, energi, miljø, vandforsyning og varig udvikling.
Principperne har vi allerede med det indre, fælles marked, den finansielle solidaritet og fælleskabspræferencen, som kan fornys.
Det vigtigste finansielle redskab har vi med budgettet for den fælles landbrugspolitik: betydelige, offentlige midler, som man først og fremmest skal bruge, ikke til at producere overskudsvarer, der sælges til spotpriser på det internationale marked, men til at tilfredsstille de indre behov i Unionen, give hver enkelt produktion mulighed for at styre markedet, rette op på uretfærdigheder mellem landbrugere, produktioner, regioner og lande, og udvikle internationale handelssamkvem, som alle parter har fordel af.
Man kunne skabe andre finansielle redskaber i form af billige kreditter, selektivt tildelt til beskæftigelse, produktiv investering og varig udvikling, i form af beskatning af finansbevægelser og i form af instrumenter til retfærdig fordeling til alle områder, af den rigdom, der skabes mellem den landbrugsmæssige produktion og konsumet.
Sådan kunne en alternativ politik se ud.

Souchet
Vores gruppe er imod, at medlemsstaterne på nogen måde er med til at finansiere den fælles landbrugspolitik. Dette spørgsmål rejser i virkeligheden nogle grundlæggende problemer.
For det første bryder dette forslag fra Kommissionen med det fundamentale princip om finansiel solidaritet, som står i artikel 2 i den traktat, der dannede grundlag for Det Europæiske Fællesskab, og som gælder for samtlige fælles politikker.
Der eksisterer for øjeblikket kun to fælles politikker: den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. I forbindelse med disse to politikker kan vi imidlertid iagttage en paradoksal opførsel fra Kommissionens side, som selv sætter spørgsmålstegn ved visse af deres konstituerende elementer. Således foreslår Kommissionen på den ene side, at medlemsstaterne skal medfinansiere den fælles landbrugspolitik, og på den anden side, at man fjerner den strukturelle hjælp til den fælles fiskeripolitik for de dele af medlemsstaternes territorier, der ikke kan komme i betragtning til de ny mål 1 og 2, som defineret i Agenda 2000, med fare for at fremkalde alvorlige konkurrenceforvridninger mellem europæiske operatører inden for fiskerierhvervet.
Vi er yderst betænkelige ved denne udskejen fra Kommissionens side, som ikke længere synes at ville respektere den grundlæggende traktat, som Det Europæiske Fællesskab bygger på, og i særdeleshed dens artikel 2. I mere end et år har Edouard des Places og jeg, i de forskellige udtalelser som Landbrugs- og Fiskeriudvalgene har pålagt os at udarbejde om meddelelsen Agenda 2000, uophørligt gjort opmærksom på de betydelige budgetmæssige vanskeligheder, Den Europæiske Union uvægerligt ville løbe ind i, dersom samtlige dens budgetmidler ikke var koncentreret om de to eneste eksisterende fælles politikker, nemlig landbrugspolitikken og fiskeripolitikken.
I debatten om Kommissionens forslag Agenda 2000, påpegede vi, at dersom man havde i sinde, i forbindelse med en reform af den fælles landbrugspolitik og de vigtigste fælles markedsordninger, at fastholde de grundlæggende principper om fællesskabspræferencen og opretholdelse af landbrugernes indkomster gennem en 100 % kompensation for prissænkninger, så ville såvel budgettet som retningslinien for landbruget, sådan som man forestillede sig dem, være utilstrækkelige. Ifølge de første analyser, der er gennemført i Rådet, accepterede samtlige ministre målene for reformen af den fælles landbrugspolitik, sådan som Kommissionen fremlagde dem, men alle udtrykte de kraftige forbehold over for de midler, der er foreslået for at iværksætte reformen. Dette budgetproblem kan kun løses, hvis der er en tilstrækkeligt stærk politisk vilje til at beslutte en koncentration af samtlige vores midler om Unionens fælles politikker, fremfor at strø dem ud over tusind forskellige områder for at opnå politiske fordele.
Ved at gå imod enhver form for medfinansiering afviser vores gruppe selve princippet om en kunstig forøgelse af Den Europæiske Unions budget, som er i modstrid med kompromisset fra Edinburgh, og fremvæksten af en funktionel og finansiel deling, som ville være specielt ødelæggende, fordi den ville betyde, at Kommissionen alene besluttede en europæisk politik, og at medlemsstaterne, i netop denne egenskab, ville se sig nødsaget til at medfinansiere en sådan politik, uanset om de allerede finansierer hele Den Europæiske Unions budget. Der ville således være vendt fuldstændig op og ned på ansvaret.
Hellere end at se en sådan, yderst usund, adskillelse af dem, der beslutter og dem, der betaler, ville vores gruppe foretrække, at man orienterer sig i retning af en fuldstændig renationalisering af den fælles landbrugspolitik, hvilket ville give medlemsstaterne mulighed for at udarbejde deres egen landbrugspolitik til gavn for landbrugerne, for planlægningen af landdistrikterne og for forbrugerbeskyttelsen.
Jeg er lykkelig over at konstatere, at Europa-Parlamentet, efter afstemningen i plenarforsamlingen i formiddags, klart har afvist de elementer i beslutningsforslaget, der opererede med indførelse af en medfinansiering.
Betænkning af Görlach (A4-0405/98)

Ephremidis
Fem millioner arbejdspladser inden for landbruget er blevet tabt i EU fra 1980 til i dag. Arbejdsløshedsprocenten i landbrugsområderne er højere end i byerne, og landet bliver affolket i hurtigere og hurtigere tempo, og de første, der forlader det, er de unge. Det er den dramatiske situation, som de katastrofale politikker, der er blevet effektueret, har ført landbrugsområderne og medlemsstaternes landbrugspolitik ud i.
Og nu taler vi om endnu dårligere foranstaltninger, der som eneste mål har en intensivering af det tempo, hvormed de små og mellemstore landmænd forlader deres landbrugsaktiviteter og jorden, og produktionen koncentreres på stadig færre hænder.
Denne politik skaber nye len, og vi beklager, at, selvom ordføreren selv er bekendt med den dramatiske situation, så er han med sin betænkning, med dens ændringsforslag, kun overfladisk modstander af den. Han forsøger at rette på dens ordlyd, men han berører ikke, han modsætter sig ikke, han griber ikke ind mod ånden i forordningen, mens han på den anden side »lukker op for sluserne«, idet han giver sin velsignelse til, at landbrugsområderne bliver åbnet for andre alternative aktiviteter, ikke kun af landbrugerne, men af enhver anden, der interesserer sig for at »udnytte« den brændte jord, som den katastrofale, landbrugsfjendske politik vil efterlade sig.
Ordføreren glemmer, og han forsøger at overtale landbrugerne til også at glemme det, at landbrugsområderne, hvor 25 % af EU's befolkning lever, er tæt sammenknyttede med landbruget og kvægavlen, og at landbrugerne er ubrydeligt forbundet med jorden og deres aktiviteter. Det er ikke et spørgsmål om at nyorientere, læs desorientere, landbrugerne ved at dække over og mildne fjendske politikker.
Er det ikke farisæisk at vise interesse for beskæftigelsen på landet inden for rammerne af den åbenlyst landbrugsfjendske politik, der som sit hovedmål vil intensivere tempoet for en reducering af landbrugsbefolkningen? Vrimler det ikke med hykleri i forslagene til at imødegå problemerne i fattigdomszonerne, når alle er enige i den samlede politik, der netop skaber fattigdomszonerne? Er de ikke selvmodsigende, disse forslag om tilskyndelser til en fornyelse af landbrugsbefolkningen, når de med stadigt lavere kvoter nærmest forbyder de unge at beskæftige sig med landbrug? Er denne store interesse for miljøbeskyttelse ikke hyklerisk, når traditionelle landbrug samtidig udryddes, og man accepterer genetisk modificerede planter uden forudgående og afsluttet seriøs og grundig forskning af de miljømæssige følger og følgerne for forbrugerne, ene og alene fordi de multinationale firmaer, der producerer genetisk modificeret, formeret materiale, beordrer det? Hvorledes realiseres i praksis de bønneskrifter om velstand på landet, når de disponible finansielle midler konstant reduceres?
Det, som de europæiske landbrugere venter på og kræver, er, at vi på enhver tænkelig måde forsvarer deres ret til uhindret og under de bedste forudsætninger at fortsætte deres aktiviteter og deres ret til at leve på en værdig måde af dem. Men det mål opnåes ikke med hykleriske lappeløsninger og smertestillende midler. Det opnåes kun gennem deres egen kamp, en kamp, som de f.eks. i mit land er i gang med netop i dette øjeblik, hvor vi forhandler, og som vi uforbeholdent støtter. Derfor vil vi stemme imod Rådets forordningsforslag, ligesom også betænkningen, der trods visse positive punkter ikke vover at ændre forslagets samlede, landbrugsfjendske indhold, sådan som den burde gøre.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer imod betænkningen om støtte til udvikling af landdistrikterne via EUGFL. Kommissionen er ikke gået tilstrækkeligt langt i forslaget om at reformere landbrugspolitikken inden for rammerna af Agenda 2000. Vi har generelt valgt at afstå fra at stemme i spørgsmål om skovpolitikken, da vi ikke mener, at der bør føres nogen skovpolitik på fællesskabsniveau. Forholdene varierer alt for meget i de forskellige lande.

Novo
Der er god mening i et instrument, der uafhængigt af støttemekanismerne til produktion og støttemekanismerne til omlægninger af direkte landbrugsinfrastruktur kunne støtte andre med landbruget nært forbundne aktiviteter udført i det væsentlige af landmændene selv. Der kunne bl.a. nævnes skovdrift, bekæmpelse af skovbrande, miljøog landskabsbeskyttelse, der, hvis de blev udviklet på en integreret måde, kunne bidrage til at bekæmpe ørkendannelsen og muliggøre en økonomisk differentiering af landbrugsområderne. Ved hjælp af dette instrument ville man endvidere kunne bidrage supplerende til en mindskelse af visse alvorlige og velkendte skævheder. Alt dette findes nævnt i begrundelserne for Kommissionens forslag. Der findes også den udmærkede hensigt om at samle de eksisterende spredte og adskilte bestemmelser om disse spørgsmål. Beklageligvis lever de konkrete forslag bagefter ikke op til de gode hensigter.
Man kan således konstatere, at dette instrument ikke råder over tilstrækkelige finansielle midler til at klare de problemer, der ønskes løst, når man ikke ligefrem konstaterer, at nogle af de midler, der skal stilles til rådighed, tages fra andre dele af landbruget, der allerede har utilstrækkelige bevillinger. Med hensyn til foranstaltninger over for landbrugsmiljøet fastsætter den nogle bestemmelser, der meget synes at afspejle nogle få medlemsstaters landbrugsstruktur og finansielle ydeevne i EU's nordlige og centrale del.
Betænkningen ændrer ikke disse landbrugsmiljømæssige retningslinjer og fjerner heller ikke tendensen til, at økonomiske aktører, der hidtil ikke har været tilknyttet landbruget, kan komme til at drage fordel af dette instrument. Sådanne aktører må støttes ad anden vej, og dette instrument bør udelukkende være rettet mod landmænd.
Der er positive aspekter i betænkningen som følge af de ændringsforslag, som vi har lagt frem, f.eks. fordoblingen af udligningsgodtgørelsen pr. hektar, muligheden for at støtte investeringer i kommunal og kollektiv ejendom (brakjord), anerkendelse af regionale særforhold, krav om bedre balance mellem middelhavs- og kontinentale produktioner.
De samlede midler forbliver dog utilstrækkelige, og de centrale retningslinjer er ikke blevet ændret af den grund. Derfor afholder vi os fra at stemme.

Theorin og Wibe
Betænkningen er en del af den samlede strategi for en reform af Unionens strukturfondsstøtte. Af loyalitetshensyn har vi valgt hovedsageligt at støtte Socialdemokraternes forslag. Vi er imidlertid overbevist om, at landbrugsfonden bør afvikles, og at midlerne bør overføres til medlemsstaterne. Man kunne imidlertid beholde en stor del (20-30 %) i Unionen og anvende den som støtte til de Central- og Østeuropæiske lande, hvor der er et betydeligt større behov for støtte end i Middelhavslandene, hvor man allerede har en acceptabel levestandard.

van Dam
Det er godt, at Kommissionen foreslår at anbringe foranstaltningerne vedrørende landbrugsstrukturen i en rammeordning. Det giver mulighed for bedre at tilpasse de forskellige instrumenter til hinanden. I Kommissionens forslag drejer det sig for en stor del om fortsættelse og forbedring af de eksisterende foranstaltninger. I det store og hele er vi indforstået med dette. Især de ledsagende foranstaltninger, som stimulerer landbruget til at gå over til miljøog naturvenlige landbrugsmetoder, anser jeg for meget vigtige.
Ordføreren havde i udkastet til betænkning til hensigt at udvide de nuværende foranstaltninger, som hovedsageligt er rettet mod udviklingen af landbrugstrukturen, til andre aktiviteter på landet. Disse ændringforslag blevt afvist i Landbrugsudvalget. Dermed blev brodden taget af betænkningen, og vi har derfor kunnet stemme for betænkningen ved den afsluttende afstemning. Landistriktpolitikken skal først og fremmest blive ved med at være en opgave for de nationale og regionale myndigheder. De er bedre udstyret til dette end Kommissionen, som har begrænsede gennemførelseskapaciteter og er langt væk fra problemerne i regionerne.
(Mødet udsat kl.13.05 og genoptaget kl. 15)

Fordrevne personer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0399/98) af Wiebenga for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om
I.ændret forslag til en fælles aktion vedrørende midlertidig beskyttelse af fordrevne personer (KOM(98)0372 - C4-0505/98-97/0081(CNS)) (fornyet høring); II.forslag til en fælles aktion om solidaritet ved modtagelsen af fordrevne personer, der nyder midlertidig beskyttelse, og deres ophold (KOM(98)0372 - C4-0506/98-98/0222(CNS)).
Wiebenga
Hr. formand, forslaget om en modtagelsesordning for fordrevne personer er et godt forslag. Det drejer sig om de tilfælde, hvor et stort antal personer skal modtages på samme tid, og så kan de almindelige asylprocedurer, i en sådan nødsituation kan man kalde det, ikke anvendes. Gennem et ændringsforslag fra Europa-Parlamentet fastlægges, at denne ordning kun er et supplement til flygtninge-konventionen, der ikke tilsidesætter denne konvention.
Der er tale om en interessant procedure. For første gang har Kommissionen inden for rammen af den tredje søjle gjort brug af sin initiativret, særlig med hensyn til lovgivning. Ved den igangværende andenbehandling har Kommissionen, kommissær Gradin, der sidder her, overtaget mange af Europa-Parlamentets ændringsforslag. Jeg nævner de vigtigste: indførelsen af en slutfrist for modtagelsesordningen på maksimalt fem år, og endvidere udarbejdelsen af en ordning vedrørende fordelingen af byrderne for de fordrevne personer over de forskellige medlemsstater. Disse tilpasninger, og jeg siger det med henblik på den tredje søjle, er en fjer i hatten på Europa-Parlamentet. Det var de positive bemærkninger.
Nu til dagens realiteter. Det er uforståeligt og uansvarligt, at EU, og hermed mener jeg altså Ministerrådet, når det drejer sig om den tredje søjle, endnu ikke har fastlagt en ærlig byrdefordeling af fordrevne personer og heller ikke nogen modtagelsesordning for fordrevne personer. Vi ved alle, at det var for sent for de bosniske flygtninge. De har været afhængige og er det stadigvæk af en række medlemsstaters velvilje, især Tyskland, Nederlandene og Sverige, og andre medlemsstater har gjort meget mindre.
For øjeblikket er det roligt i Kosovo. Heldigvis, selvom situationen selvfølgelig er meget tragisk set fra et menneskeligt synspunkt. Men skulle situationen forværres igen, og skulle der uforudset, tilføjer jeg, komme mange kosovoalbanere til Den Europæiske Union, så er der på ny ikke planlagt noget på europæisk plan. Det samme gælder, hvis der et andet sted opstår problemer, som fører til en enorm menneskestrøm, og jeg tænker f.eks. på Algeriet.
Spørgsmålet er, hvilke medlemsstater der ikke vil samarbejde om fastlæggelsen af en sådan ordning i Rådet. Der hviskes i krogene, at det er Spanien, Frankrig og Storbritannien, men vi er ikke sikre på det, for Rådet holder møde bag lukkede døre. Jeg vil gerne fra kommissærens side have klarhed om dette.
Der skal ske meget på området for asyl- og indvandrerpolitik. Informationsudvekslingen fra Eurodac tager alt for lang tid. Der er ingen aftaler om grænsebevogtning af de ydre grænser. Der er ingen fælles tilbagesendelsespolitik. Ministerrådet har i de sidste par år befundet sig i et dødvande. Derfor er det godt, det mener også Den Liberale Gruppe, at det østrigske formandskab har taget initiativ til en planmæssig måde at gribe asyl- og indvandrerpolitikken an på, især i lyset af Amsterdamtraktatens ikrafttrædelse. Men i lyset af denne traktat skal Kommissionen også gøre mere, og jeg mener, at den nuværende afdeling, antallet af embedsmænd, som står til rådighed for kommissær Gradin, på dette område er alt for begrænset i forhold til de muligheder, som Den Europæiske Kommission skal have og udnytte efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten. Jeg vil gerne vide, om der er planer om at forbedre dette.
Udkastet til en fælles holdning i forbindelse med hjælp til fordrevne personer ser rimeligt ud efter at nogle af Parlamentets ændringsforslag er blevet vedtaget. Den anden tilføjede fælles holdning, det drejer sig især om byrdefordeling, er et stort fremskridt, for en sådan ordning lå der ikke engang på bordet for et år siden. Byrdefordelingen skal dog foregå på en anden måde end den, som Kommissionen foreslår, det mener vores udvalg også. Primært skal de fordrevne personer fordeles ligeligt mellem medlemsstaterne, og først derefter kan den finansielle kompensation fordeles.
Rådet er allerede alt for sent ude. Hvis det nu på ny ikke lykkes at træffe en beslutning på kort sigt, fordi nogle medlemsstater ikke vil samarbejde, må der findes en anden løsning, og så må de medlemsstater, der godt vil tage et ansvar, samarbejde i en coalition of the willing .

Oostlander
Hr. formand, i nogle nationale parlamenter ødelægges asyl- og indvandrerdebatten af et populistisk spil med racistiske følelser i håbet om at kunne score med det ved valgene. Det nævnes ikke i betænkningen af hr. Wiebenga. Han holder sig tydeligt til klassiske liberale principper, sørger for en god tone og viser medfølelse med de fordrevne personers skæbne. De forbedringer, som han foreslår til de to Kommissionsforslag, gør dette endnu mere klart og humant. Ordføreren foreslår med rette at forstærke Parlamentets rolle. Desuden søger han et stærkere retsgrundlag for flygtningepolitikken, og som de fleste af os forsøger han at undgå afhængigheden af enstemmigheden ved afstemninger i Rådet. Ud fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggenders perspektiv er det interessant, at han for en del tilskriver fænomenet massefordrivelse Rådets mislykkede udenrigspolitik. Derfor supplerer han de regler om ansvarsfordeling, som Kommissionen gerne vil gennemføre, og det ved at betragte den indsats som medlemsstaterne, som kunne undgå enorme fordrivelser, gør gennem militær intervention og andre konkliktforebyggende aktioner som dele af det fælles ansvar. Dette er meget værdifulde suppleringer til Kommissionens forsøg, der i sig selv er meget prisværdige. Men ordføreren sidder alligevel med det dilemma, som Kommissionen er stødt på. Rådet har i de sidste par år ganske vist gentagne gange givet det indtryk, at det er sig bevidst om nødvendigheden af en reel byrde- og ansvarsfordeling vedrørende hjælp til fordrevne personer, men når det kommer til stykket, er Rådet magtesløst. Kommissionen mener at have fundet en udvej ved at dele sit forslag op i en i Rådet opnåelig og uopnåelig del. I alle tilfælde optræder enstemmigheden ved afstemninger som et alibi for medlemsstater, der ikke interesserer sig for princippet om europæisk solidaritet. Et princip som de samme medlemsstater meget gerne påberåber sig, hvis det er til deres fordel. Man kan spørge sig selv, om afvisning af medansvar ikke kan kompenseres i en eller flere fonde i EU. Man kan nu engang ikke spise a la carte fra EU?s krybbe.
Råbet om afskaffelse af solidaritet fra de medlemsstater, som ikke har lyst til at hjælpe med at bære dette europæiske ansvar, høres meget tydeligt i de lande, der bidrager meget til Unionen. Jeg beklager dette. For uvillige medlemsstater gælder, at de saver den gren over, som de selv sidder på. Som det fremgår af begrundelsen tvivler ordføreren også meget på den måde, hvorpå Kommissionen løser sit dilemma. Spørgsmålet er, om der inden ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten kan ske fremskridt. Er Kommissionens løsning ikke et selvbedrag, hvormed vi giver Rådet en undskyldning? Hr. Nassauer vil på PPEgruppens vegne sige det nødvendige herom. Jeg mener, at især fordi enstemmighedsbarrieren ved hver enkel aktion først skal overvindes, tilbyder Kommissionen os måske ikke en tom skal, men mindre end et halvt æg. Jeg advarer imod, at vi lader os fange i et spil, som faktisk befrier Rådet, som kommer til os med vanskeligheder, for dets problemer. Hr. Wiebengas tanke om trods alt at forsøge at få det bedste ud af det, fortjener respekt. Han har også formuleret sin betænkning udmærket. Men jeg tror også, at hans tvivl, som tydeligt kommer frem i begrundelsen, deles af mange. Til trods for al den agtelse, som vi har for den måde, hvorpå han har lavet sin betænkning, bliver tvivlen ved med at nage, og på det grundlag skal vi også drage konsekvenserne.

Zimmermann
Hr. formand, jeg håber, De har fået meddelelsen om, at jeg har fået hr. Schulz' fire minutter. Det glæder mig, at fru Gradin er hos os i dag som den kommissær, der beskæftiger sig med dette tema. Det er efter min mening altid meget vigtigt, at kommissærerne er til stede under debatterne. Jeg vil imidlertid også gerne give udtryk for min frustration over den måde, som betænkningen er blevet skubbet rundt på i denne uge. Vi er ikke tilfredse med, at vi diskuterer denne betænkning på et tidspunkt, hvor det efter mange af medlemmernes opfattelse egentlig skulle være den aktuelle og uopsættelige debat, der skulle stå på programmet, og ikke et så vigtigt politisk spørgsmål som dette. Det drejer sig om flygtninge, som kommer til vores Union, flygtninge, som bliver behandlet meget skammeligt og lurvet, og hvor vi hele tiden har en fornemmelse af, at der er for mange af dem, at vi ikke har plads til dem og at vi faktisk hellere vil sørge for så hurtigt som muligt at blive fri for disse mennesker igen.
Det afspejler sig også lidt i den måde, vi behandler denne debat på. Denne debat finder sted på et tidspunkt, hvor mange kolleger er forhindret på grund af andre aftaler. Det er nu engang ikke alle, der er berørt af den aktuelle og uopsættelige debat, og derfor fastlægges andre aftaler allerede meget tidligere end vores debatter. Det er forklaringen på, at kun så få medlemmer er til stede.
Jeg må også undskylde, at der er nogle kolleger fra min gruppe, som egentlig ville bidrage til denne debat, men som ikke kan være til stede, fordi de allerede for lang tid siden har fastlagt andre aftaler. Det gælder også for formanden for vores udvalg, som normalt altid er til stede under hele debatten og deltager i den, når der er debatter fra vores udvalg her i salen. I dag kan hun desværre ikke deltage, fordi hun netop gennem længere tid har haft aftalt et andet møde, som ikke kunne ændres.
Jeg vil gerne lykønske min kollega hr. Wiebenga hjerteligt med det arbejde, han har ydet med denne betænkning. Der er ganske vist nogle punkter, som vi ikke uden videre er indforstået med, men det ved han også. Men frem for alt finder jeg det vigtigt at sørge for, at betænkningen er færdig før Rådets møde i december, så Parlamentet efter Kommissionens ændrede forslag har mulighed for at forsvare sin mening og stemme om den.
Efter krigen i det tidligere Jugoslavien har Den Europæiske Union flere gange stået i en situation, hvor man måtte modtage talrige flygtninge fra forskellige regioner, i den seneste tid især fra Irak og Algeriet, som hr. Wiebenga også nævnte. I ingen af disse tilfælde har Den Europæiske Union haft et instrument til sin rådighed, som på den ene side kunne lette modtagelsen for medlemsstaterne gennem solidariske foranstaltninger, og som på den anden side kunne yde bureaukratisk beskyttelse. Tragedien for flygtningene fra Kosovo har endnu en gang åbenbaret vores regeringers manglende evne til at reagere på sådanne begivenheder på en måde, som svarer til deres egne moralske og menneskelige standarder.
Nu pågribes flygtningene fra Kosovo som illegale indvandrere ved Unionens ydre grænser, og i mange tilfælde kriminaliseres de oven i købet. Det kan og må ikke fortsætte. Vi vil fortsat kunne tilbyde beskyttelse i Den Europæiske Union til mennesker, som flygter fra en væbnet konflikt, konstant vold eller systematiske eller udbredte krænkelser af deres menneskerettigheder. Vi opfatter det som rigtigt, at alle nuværende og kommende medlemsstater deltager i denne humanitære forpligtelse.
Årsagerne til flugten kan imidlertid også være etnisk eller religiøs forfølgelse. I min gruppe er vi enige om, at disse årsager også skal optages. Det fremgår også af min kollega Michèle Lindepergs udkast til en initiativbetænkning, som vi snart skal debattere.
Vi bestrider ikke, at den restriktive fortolkning af Geneve-konventionen har ført til, at der er opstået et hul i beskyttelsen for borgerkrigsflygtninge i Europa. Dette hul må lukkes, men ikke kun med de foreliggende forholdsregler. Jeg plæderer derfor for, at man vedtager nogle af de pågældende punkter i den tekst, der oprindeligt blev foreslået af Kommissionen, fordi der her er nogle punkter, som efter vores opfattelser er bedre end nogle af ændringsforslagene.
Det giver overhovedet ingen mening, at man i tilfælde af massetilstrømning nok har en fælles forholdsregel, som giver flygtningene beskyttelse i Unionen, men at man på den anden side ikke med disse forholdsregler fastlægger nogle regler for, hvordan disse mennesker rent faktisk kan komme ind i Unionen. Hvis først medlemsstaterne har besluttet at anvende de fælles forholdsregler, er det kun en logisk konsekvens, at de så afstår fra visumbegrænsninger og fra at anvende princippet om sikre tredjelande.
Hvad angår byrdeudligningen giver Kommissionens forslag forrang til den finansielle udligning frem for udligning ved fordeling af personer. Denne opfattelse kan jeg også tilslutte mig, for netop med flygtningene i Tyskland har man set, at mange er kommet til Tyskland, fordi de havde personlige relationer der, kendte sproget, fordi de engang havde været der som gæstearbejdere og derigennem havde fundet tilflugt hos familier. Til dels er de på grund af deres tyskkundskaber blevet integreret, så de selv kunne sørge for deres underhold. Jeg tvivler på, at dette også ville have været muligt, hvis vi fra starten med tvang havde transporteret disse mennesker hen til en region, hvor de f.eks. ikke ville have haft sådanne relationer.
En kvotering af flygtningene synes altså på baggrund af de hidtidige erfaringer snarere at være kontraproduktiv, og den finansielle udligning er den rigtige vej. Jeg tilslutter mig dog min gruppes opfattelse af, at der før eller på tidspunktet for flygtningenes ankomst kan foretages en opdeling af flygtningene på enkelte medlemsstater. Dette kræver imidlertid en meget detaljeret planlægning, hvis man ikke skal fremkalde større personlige og finansielle skader for flygtningene på den ene side og for borgerne i Den Europæiske Union på den anden side. Til slut vil jeg gerne sige, at jeg håber, at der findes konkrete forslag, som Rådet snarest vil vedtage.

Nassauer
Hr. formand, efter denne tale af den ærede kollega Zimmermann vil jeg gerne spørge, om hun, som annonceret, afgav udtalelsen for Retsudvalget eller om hun talte for Den Socialdemokratiske Gruppe. Jeg vil gerne bede fru Zimmermann opklare dette.

Zimmermann
Hr. formand, jeg sagde jo fra starten, at jeg havde overtaget hr. Schulz' fire minutter, og jeg talte således både for Retsudvalget og for min gruppe.

Formanden
Fru Zimmermann, jeg tror, at hr. Nassauer bør være tilfreds med Deres svar.

Van Lancker
Hr. formand, jeg antager, at jeg har fire minutters taletid, og jeg vil med det samme gøre det klart for hr. Nassauer, at jeg taler på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne og ikke for ét eller andet udvalg. Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg er selv meget lettet over, at det lykkes Europa-Parlamentet at behandle Kommissionsforslaget om en midlertidig vedtægt i denne mødeperiode. For det må være klart for os alle, at tiden er yderst kostbar. Mens alle erkender, at etniske albanere i Kosovo stadig forfølges, at der i årevis har eksisteret et kæmpe politisk problem, og at en krig trænger sig på i kurdisk område, er der endnu ikke nogen europæisk aftale om beskyttelse af flygtninge fra disse områder. Imidlertid konfronteres alle medlemsstaterne med disse flygtningenes forfærdelige situation. Kosovoalbanere på flugt hentes ud af lastbiler nærmest i bundter, og i nogle tilfælde tager medlemsstaterne ansvaret og starter asylprocedurer. I mange andre tilfælde udvises personerne og overlades til deres egen skæbne. Den eneste reaktion, som Schengenlandene kunne komme i tanke om, da både med kurdiske flygtninge strandede på den italienske kyst, var at kalde Italien til orden og med det samme lukke deres grænser. Det er altså, tror jeg, på høje tid, at Unionens medlemsstater sammen tager ansvaret og sammen godkender denne midlertidige vedtægt for fordrevne personer.
Kære kolleger, i denne debat er nogle advarsler på sin plads. For det første, denne midlertidige vedtægt har til formål at beskytte flygtninge og give dem sociale rettigheder, men kun i de situationer, hvor den store tilstrømning gør det umuligt at afhandle individuelle asylansøgninger inden for et rimeligt tidsrum. Det må ikke være hensigten, at denne såkaldte B-vedtægt, som giver flygtninge færre rettigheder, bruges til at udhule A-vedtægten i Geneve-konventionen. Lad det være klart: at fortolke Geneve-konventionen på en bred og humanitær måde er ikke at overhale indenom, sådan som det østrigske formandskab med et slip of the tongue har sagt i sit første dokument, men dækker derimod de fleste tilfælde af fordrevne personer, fra interetniske konflikter og borgerkrige. Problemet ligger først og fremmest hos Rådet, som i marts 1996 selv har pålagt en restriktiv definition. Derfor bliver Europa-Parlamentet ved med at holde fast ved flygtningenes ret til at ansøge om individuelt asyl, uagtet den midlertidige beskyttelse.
For det andet må den midlertidige vedtægt nødvendigvis gå hånd i hånd med medlemsstaternes solidaritet ved modtagelsen. Ikke kun finansiel solidaritet, men især virkelig solidaritet ved at gå ind for effektiv hjælp til flygtninge. Det er naturligvis netop på dette område, at skoen trykker i Rådet ved godkendelsen af forslaget. Mange medlemsstater vil hellere købe sig til en god samvittighed, og det helst med penge fra den europæiske flygtningefond, end at hjælpe flygtninge på en effektiv måde.
Kommissionen har imidlertid vurderet, at det er nyttigt at skille de to forslag fra hinanden for at give forslaget en chance. Jeg har nu forstået, at kollega Nassauer og PPE-gruppen åbenbart vil have de to elementer tilbage i samme tekst igen. På én eller anden måde er der noget fornuftigt i det. Kære kollega Nassauer, vi ved alle, at hvis vi gør dette nu, sætter det hele den midlertidige beskyttelse af fordrevne personer på de græske kalendre. Det vil sige: Vi giver Rådet et godt argument for ikke at foretage sig yderligere.
For det tredje sørger forslaget for, at den midlertidige beskyttelse kun kan ophøre, hvis situationen på hjemegnen på ny er sikker. Min gruppe vil hertil gerne føje to betingelser. For det første skal de involveredes menneskerettigheder respekteres, og ingen må diskrimineres. For det andet skal flygtninge uden problemer kunne vende tilbage til den egn, som de kommer fra og ikke dumpes et eller andet sted i regionen. Det er, tror jeg, ikke uden grund. Jeg selv og mange andre kolleger er meget chokerede over forslaget fra nogle politiske partier i Nederlandene om at sende bosniere tilbage og dette, mens alle menneskerettighedsorganisationer siger, at der er en alt andet end sikker situation i Bosnien. Det er de standpunkter, som vi vil nævne i betænkningen af hr. Wiebenga. En sidste kommentar, hr. formand, vi håber, at vi i Parlamentet ikke giver Rådet et alibi for ikke at godkende denne midlertidige vedtægt, og jeg håber, at Europa-Parlamentet bestemmer sig dertil.

Formanden
Fru Van Lancker, jeg må bede Dem, når De spørger, om De kan få fire minutter, så at overholde dem og ikke at trække dem i langdrag efter eget forgodtbefindende.

Nassauer
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil gerne indlede med en tak til kollega Wiebenga, vores ordfører, der, som det kunne forventes, har lavet en udmærket, omhyggelig og meget afbalanceret betænkning. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det i modsætning til det indtryk, som kollegerne Zimmermann og Van Lancker netop har forsøgt at give, ikke drejer sig om, hvorvidt vi skal modtage flygtninge eller ej. Selvfølgelig modtager vi i Europa borgerkrigsflygtninge, i hundredetusindevis. Problemet er fordelingen af byrderne. Det, der her skjuler sig bag overskriften »Midlertidig beskyttelse af flygtninge«, er spørgsmålet, om to stater, som i tilfældet med det tidligere Jugoslavien, nemlig Østrig og Tyskland, skal modtage mere end dobbelt så mange flygtninge som alle andre tilsammen, eller om man kan finde en mere retfærdig byrdefordeling. Det er det politiske problem. At der skal finde modtagelse sted under humane forhold, det er der ingen seriøse medlemmer her i Parlamentet, der vil bestride.
Problemet er presserende, efter at borgerkrigen i Jugoslavien har drevet hundredetusinde mennesker på flugt. Efter denne tid er kravet om fordeling af byrderne opstået. Kommissionen har, for lige kort at opresummere sagens forløb, for nogen tid siden efter lang tids tøven og efter pres fra de berørte stater udarbejdet et første udkast om dette tema. Jeg vil ikke her begynde at undersøge, hvorfor det var utilstrækkeligt efter vores opfattelse, om det var, fordi Kommissionen ikke havde mod til at gøre mere, eller, hvilket jeg må sige til Deres undskyldning, fru Gradin, fordi den klart kunne se, at der ikke kunne opnås mere.
Men om det egentlige vigtige punkt om byrdefordelingen stod der i dette første udkast, at i tilfælde af en massetilstrømning af flygtninge undersøger Rådet egnede forholdsregler, altså ikke med det formål at vedtage hjælpeforanstaltninger. Nej, det undersøger egnede foranstaltninger, og dermed har det opfyldt sine forpligtelser. Som ordning for byrdefordelingen var dette absurd, og derfor fik det heller ikke flertal i Rådet. Kommissionen har udarbejdet sit papir og har fået en helt besynderlig idé. Den har foreslået to retsakter: Den første retsakt om modtagelse af flygtninge og den anden om solidaritet ved modtagelse af flygtninge.
Hvis man nu ser lidt nøjere på det, hvilket jeg indtrængende vil anbefale, at man gør, så ser man, at modtagelse af flygtninge vedtages med kvalificeret flertal, altså om nødvendigt sågar kan vedtages imod den modtagende, særligt belastede stats vilje, men at de solidariske foranstaltninger, hjælpeforanstaltningerne, kun kan vedtages enstemmigt og heller ikke er obligatoriske, der er kun tale om en fravigelig bestemmelse, som her er skrevet ind i Kommissionens forslag. Det er alt, alt for lidt. Her er der ikke tale om solidaritet, som der står i overskriften, men åbenbart kun om solidaritet mellem dem, som vil modvirke en retfærdig fordeling af byrderne. Derfor kan vi ikke acceptere disse to forslag i den foreliggende form.
Det, vi kræver, og som der er behov for, er følgende: Modtagelse af flygtninge og fordeling af byrderne skal ske på én gang. Når flygtningene modtages, skal det straks stå klart, hvilke lande der skal modtage dem i henhold til en fordelingsnøgle, som bør tage højde for modtagekapaciteten og den økonomiske styrke. Hvis det ikke sker, kommer der aldrig en fordeling af byrderne bagefter.
Der er også detaljer, som burde nævnes. For os er det centrale punkt modtagelse af flygtningene i de forskellige lande, ikke finansielle hjælpeaktioner. Vi beder Dem også undersøge, fru Gradin, om det er rigtigt at sætte den midlertidige modtagelse til fem år. Fem år, det er snarere et kendetegn for indvandring end for midlertidig beskyttelse. Min erfaring siger mig, at hvis man har været i et land i fem år, bliver det meget svært at forlade modtagelandet igen.
Alle de øvrige detaljer skal vi sikkert diskutere. Jeg vil henvise til problemet med familiesammenføring. Det ville være mere rigtigt at give den, der er udenfor, en chance for at komme ind, i stedet for give den, som er kommet ind i Unionen, mulighed for straks at hente hele sin familie hertil. Det mangedobler modtagelsestallet og dermed de byrder, der skal bæres i dette tilfælde.
For os var der her tale om et politisk spørgsmål, nemlig hvorvidt det fremskridt, der opnås med dette forslag, er af en sådan størrelsesorden, at man trods al kritik kan tilslutte sig det, eller om det er så lille et fremskridt, at en tilslutning til det ville betyde, at man fremover ville kunne foreholde os, at det jo allerede er ordnet. Vi siger, at det fremskridt, der opnås her, er så minimalt, at vi ikke kan være tilfredse med det. Derfor, fru kommissær, må vi desværre afvise disse to forslag.

Goerens
Hr. formand, allerførst vil jeg udtale mig anerkendende om vores kollega Jan Wiebengas arbejde om midlertidig beskyttelse af fordrevne personer.
Den betænkning han har forelagt os, og forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, ville, såfremt det blev vedtaget af Rådet, være et godt redskab til at imødegå en udvandringsbølge som den fra Bosnien-Hercegovina eller, måske endnu nærmere på os, en massiv bevægelse af fordrevne personer fra Kosovo med kurs mod Den Europæiske Unions medlemsstater.
Jeg benytter konditionalis af den simple grund, at man ikke kan tage tilstrækkeligt med oratoriske forbehold, al den stund Rådet, der allerede i december skal træffe afgørelse om det spørgsmål, som her er genstand for vores debat, langtfra er enigt, når det gælder de forslag, som Jan Wiebenga her har gjort rede for.
Forslagene fra Kommissionen om en fælles aktion til midlertidig beskyttelse af fordrevne personer og solidariteten i modtagelsen af dem, som opnår denne beskyttelse, og under deres ophold, udgør en helhed. Ordføreren har på udmærket vis anskueliggjort den karakter af supplement, som første del af hans dokument har i forhold til Geneve-konventionen om flygtninge. Vi er helt enige, og vi foreslår, at man opretholder presset på alle de internationale instanser, alle berørte myndigheder, med henblik på at påvirke international ret i dette spørgsmål.
På den anden side viser erfaringen os, at det er en ulige fordeling af byrderne, der er skyld i et stort antal problemer i forbindelse med anvendelsen af asylretten eller med behandlingen af personer, som, af den ene eller den anden grund, ikke ser anden udvej af deres triste skæbne end at overskride grænserne til Den Europæiske Union.
Vi behøver bare at huske på den - havde situationen ikke været så alvorlig, ville jeg have sagt latterlige - opstandelse, som ankomsten af nogle kurdere gav anledning til, sidste år i Italien, som om tilstedeværelsen af nogle tusinde kurdere på Den Europæiske Unions territorium skulle kunne destabilisere 350 millioner europæere. Det er helt klart absurd.
Hvis forslagene i denne betænkning, og i særdeleshed forslagene om fordeling af de byrder, der er forbundet med problematikken om fordrevne personer, havde været i kraft på det tidspunkt, tør jeg godt vædde på, at det psykologiske drama, jeg netop har omtalt, aldrig ville have fundet sted.
Grundene til at det er vigtigt at fordele byrderne på en retfædig måde har med moral, med etik eller simpelthen med et elementært behov for solidaritet at gøre. Eksemplet med tilstrømningen af nogle tusinde kurdere til Bari udstillede på udmærket vis svaghederne og hullerne i problematikken og i anvendelsen af de nuværende regler. Dette viser, at Europa, i tilfælde af massiv, eller mere massiv, tilstrømning, ville være dårligt forberedt på at håndtere en lignende situation.
Jeg ønsker dog ikke, at denne debat skal give anledning til, at vi taler forbi hinanden, for mellem alt eller intet er der trods alt plads til et seriøst fremskridt, og det er grunden til, at jeg beder Parlamentet om at vedtage de foranstaltninger, der er blevet så stærkt anbefalet af vores ven, Jan Wiebenga, som jeg endnu en gang vil takke af hele mit hjerte.

Lagendijk
Hr. formand, det er altid rart, når en ordfører forsøger at gøre et udmærket forslag fra Kommissionen endnu bedre. Denne ordfører har, ligesom tidligere da han gjorde det med succes, også forsøgt at gøre det denne gang. I det store og hele kan vi være enige i hans forslag. Det gælder imidlertid ikke på et meget vigtigt punkt, nemlig ændringsforslag 5 til artikel 3, om endnu en gang at forlænge den maksimale periode, som skal gælde for denne ordning, i forslaget maksimalt fem år, med måske fem år. Det har jeg stærke indvendinger imod.
Den første er, at jeg i forvejen fandt den første periode på fem år meget lang for en midlertidig status. Det drejer sig om en modtagelsesordning for midlertidigt fordrevne personer, og så er fem år meget lang tid, hvilket fremgår af alle de tilfælde, som har været fremme indtil nu. Når vi taler om en stabil integration, en stabil indlevelse i et samfund, så må det ikke være således, at mennesker i fem år går rundt med den tanke, at de den næste dag eller måske i slutningen af perioden endnu en gang kan få en anden og langt bedre status, eller at de endog efter de fem år får lov til at gå rundt i endnu fem år i en uacceptabel usikkerhed. Vi afviser således helt ordførerens forslag om en midlertidig status på maksimalt 10 år.
Et andet spørgsmål, som ikke så meget er rettet til ordføreren, men til kommissæren, er, at det stadigvæk er uklart, hvilken rolle FN's Flygtningehøjkommissariat egentlig spiller. Der gøres forskellige bemærkninger, men jeg læser f.eks. i det andet forslag om finansiel solidaritet i artikel 2, stk. 2, kan spørge FN's Flygtningehøjkommissariat til råds. Hvad os angår, skal det være »skal«, og i nogle kommentarer virker det også, som om Kommissionen vil have det sådan. Altså gerne klarhed fra kommissæren angående det punkt.
Et godt punkt i forslaget er, at de midlertidigt fordrevne personer ikke kastes rundt i systemet. Hvad det kan føre til, for gennem Dublin-aftalerne kan det nemlig ske med asylansøgere, ser vi nu, fordi mange asylansøgere, som følge af Dublinaftalerne er kommet til at stå på gaden, selv i Nederlandene, fordi Nederlandene ikke vil modtage dem, idet de tidligere har opholdt sig i et andet europæisk land. Det forslag er heldigvis ikke fremsat her, og jeg er glad for, at det ikke er sket.
Til sidst vil ordføreren fjerne ordet »solidaritet« fra betænkningen. Han har en god formel grund til det. Jeg ville være glad, hvis ikke begrebet »solidaritet« eller følelsen for begrebet »solidaritet« fjernes, men kun ordet.
Jeg er nødt til at sige, at det åbenbart er nemmere at føre en liberal asylpolitik i Europa end i Nederlandene. Jeg henviser til hr. Wiebenga, der er spidskandidat for de liberale (Folkepartiet for frihed og demokrati) ved de kommende europæiske valg, og jeg må sige, at hans klassiske liberale opfattelse, det er tidligere sagt, går mig til hjertet. Det gælder ikke for hans parti i det nederlandske parlament.

Pradier
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance vil naturligvis give sin fulde støtte til den tekst, vores kollega Wiebenga har forelagt os, og vi ønsker ham i forbifarten et stort tillykke med hans stædighed med dette emne. Vanskeligheden består i dag i, at det på den ene side er nødvendigt, at flygtningene nyder godt af en énsartet beskyttelsesordning og på den anden side at de stater og regeringer, som tager imod dem, udfører bestræbelser, der i det mindste er sammenlignelige, eller som i det mindste kompenseres over budgettet.
Alt dette synes imidlertid at gå af sig selv. Den egentlige vanskelighed ligger i Europas fravær. For lidt siden gjorde vores veninde Zimmermann, som ikke er til stede - det er en skam - opmærksom på, at denne mødesal havde karakter af en ørken, og det er præcis billedet af Europa i enhver af de aktuelle kriser. Europa eksisterer ikke, eller for at være helt tydelig, Europa har ikke udstyret sig selv med midlerne til at være til stede og aktiv, Europa har ingen vægt i nogen af disse kriser. Man ser det tydeligt i det østlige Middelhav, man så det i Bosnien, man ser det i Kosovo. Europas fravær er en katastrofe, så meget mere som De Forenede Nationer ikke har været i stand til at etablere en interventionsstruktur, der gør det muligt at opretholde freden, eller i det mindste at komme væbnede konflikter i forkøbet og begrænse deres udbredelse, når de bryder ud, og beskytte civilbefolkningerne.
Betyder det, at vi ønsker at blive verdens politibetjent i lighed med hin anden stormagt? Nej, men det er til gengæld vores pligt at tilvejebringe interventionsstrukturer for et internationalt politi, som ikke nødvendigvis behøver være europæisk, og det er den retning, vi skal arbejde i. I mellemtiden skal vi stille midlertidige ophold til rådighed, beskyttelse til flygtninge, vi vil give os selv god samvittighed, før vi sender dem hjem til sig selv, den dag hvor den aktuelle situation har ændret sig, er blevet mindre glohed, og hvor vores dårlige samvittighed er blevet følelsesløs.
Vi slutter op om Wiebenga-betænkningen, men den er kun en begyndelse. Det væsentlige mangler endnu at blive gjort.

Formanden
De skal have mange tak, hr. Pradier. Jeg vil gerne bede vores venner på tilhørerpladserne om ikke at komme med udbrud under diskussionerne. Det kan vi desværre ikke tillade, og jeg vil nødig tvinges til at beordre tilhørerpladserne ryddet.
Sådan er det, så hvis talernes indlæg giver Dem anledning till entusiasme, så hold den for Dem selv og giv den afløb et andet sted end her.

Buffetaut
Hr. formand, jeg vil først takke min kollega Wiebenga for hans arbejde. Selvom jeg ikke altid er enig med ham - rent faktisk er jeg ikke enig i alle aspekter af hans betænkning - så anerkender jeg gerne, at det er en mand, der arbejder med stor alvor og med stor loyalitet. Når det er sagt, forekommer det mig at være underligt at tale om en midlertidig beskyttelse af fem års varighed, med mulighed for en fordobling, det vil sige til ti år, hvilket for mig at se er at gå alt for langt. I virkeligheden er der så ikke længere tale om midlertidig beskyttelse, men om indvandring, og det var ikke det, vi skulle snakke om i dag
På den anden side synes jeg, det er sært, at man vil erstatte reglen om enstemmighed, som indtil nu har været i højsædet, når der blev truffet afgørelser om solidaritetsmekanismer, med en regel om kvalificeret flertal. Hvis man vil have, at systemet fungerer, så er de berørte stater nødt til at være enige. Men jeg kan tilslutte mig min ven Pradier, når han siger, at dette spørgsmål i virkeligheden rejser spørgsmålet om Europas internationale indflydelse. Vi hører hele tiden »Der er fred i Europa«, men der er ikke fred i Europa, for vi har jo desværre set, at der er krig i Europa, og at Den Europæiske Union lader USA klare de europæiske konflikter.
For mig er spørgsmålet, om denne indædte vilje til at have en fælles politik på det diplomatiske felt er den rigtige vej, og om det ikke havde været at foretrække, ikke mindst når det drejede sig om at kontrollere den jugoslaviske konflikt, at man betjente sig af de kompetencer, traditioner og historiske relationer, visse europæiske nationer nu engang har - eksempelvis Tyskland med Kroatien, Frankrig med Serbien - snarere end forgæves at tilstræbe en enstemmig position, som i den sidste ende henviste Europa til en slags afmagt, som har været begrædelig både for de berørte lande og for Den Europæiske Union selv.
Hvad angår flygtningene, er det klart, at det er vores pligt at tage imod dem. Vi har en forpligtelse, ikke mindst over for Centraleuropa. Jeg kan ikke tit nok gentage, at de lande, der udgør Den Europæiske Union, har nydt godt af frihed og velstand, netop fordi de centraleuropæiske lande i fyrre år levede i slaveri og elendighed.

Vanhecke
Hr. formand, med omkring 90 sekunders taletid, og i parentes bemærket holder jeg fast ved, at Europa-Parlamentet latterliggør sig selv ved at begrænse taletiden for så vigtigt et emne som asylpolitik på en sådan måde, at talerne må begrænse sig til overfladiske bemærkninger, indskrænker jeg mig til to vigtige citater.
Det første citat kommer fra de nederlandske liberales gallionsfigur, Frits Bolkestein, og daterer fra før de forrige europæiske valg. Jeg citerer: »Flygtninge fra lande uden for Europa skal modtages i sikre lande i deres egen verdensdel. Så snart et land er sikkert igen, skal alle flygtninge sendes tilbage«. Underligt nok finder jeg ikke denne ånd hverken i betænkningen eller i ordene af vores nederlandske kollega Wiebenga, der ikke desto mindre er valgt på grundlag af samme program, antager jeg. Altså spørger jeg mig selv: Er der måske to liberale programmer, ét til vælgerne og ét til de valgte, ét til valgkampagnen og ét til bagefter?
Det andet citat kommer fra den flamske socialdemokrat Louis Tobback, som generelt beskriver flertallet af flygtningene, som følger i en valgbog: »Måger, som kommer her og sidder på lossepladsen, fordi det er nemmere end at fiske eller dyrke jorden derhjemme«. Det er altså ikke mine ord. Det er ikke en gang min overbevisning. Det er den store socialdemokratiske boss for Flanderens ord og overbevisning. Men også de valgte fra dette parti fløjter en helt anden melodi i dette Parlament end deres partiledelse derhjemme gør over for deres vælgere. Det er vælgerbedrageri, og det vil jeg blive ved med at sætte i gabestokken.

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Wiebenga med en positiv betænkning, der efter min mening indeholder nogle særdeles gode forslag. Vi skal helt klart gøre mere for at hjælpe i krisesituationer som dem, vi har oplevet i Kosovo og Bosnien i de seneste år - den midlertidige massetilstrømning.
Skønt jeg i høj grad går ind for, at folk, der bliver forfulgt, skal bevare den individuelle ret til at søge asyl, sådan som det fremgår af Geneve-konventionen - en ret, der har eksisteret i mere end 50 år - så mener jeg, at der er behov for en kritisk gennemgang af, hvordan vi skal håndtere en situation, hvor folk ikke nødvendigvis flygter fra forfølgelse fra deres regeringer, sådan som det var tanken i Geneve-konventionen, men flygter fra borgerkrig, fra det totale sammenbrud af lov og orden i de samfund, de lever i, eller fra forfølgelse af samfundsgrupper, som deres regeringer enten ikke vil eller kan beskytte dem mod. Det er en meget vigtig foranstaltning, og jeg håber, at den bliver vellykket. Jeg har ikke desto mindre nogle forbehold, ikke så meget med første del af betænkningen af Wiebenga, som jeg fuldt ud kan tilslutte mig, men snarere med anden del.
For det første, hvad angår byrdefordeling: Hr. Wiebenga henviste til det faktum, at visse regeringer i Den Europæiske Union, herunder Storbritannien, har forbehold vedrørende byrdefordeling. Byrdefordeling lyder som et godt princip, men på hvilken baggrund skal byrden fordeles? Skal de største lande modtage flest? Skal de mest velhavende lande modtage flest? Skal de lande, der tidligere har modtaget flest, skånes lidt fremover? Der er en lang række detaljer og forviklinger, der skal løses i forbindelse med byrdefordeling.
Hvad angår det aspekt, der behandles i artikel 2, stk. 1, i forslagene, hvor det i ændringsforslag 10 foreslås, at Rådet skal kunne vedtage foranstaltninger med et kvalificeret flertal frem for enstemmighed. Det er ikke noget, som jeg selv eller de britiske Labour-medlemmer kan støtte, så vi er nødt til at stemme imod dette forslag, skønt vi er enige i store dele af betænkningen.
Det er meget vigtigt, at vi får løst disse spørgsmål og problemer, så vi kan gøre vores pligt og give asyl til de mange folk, der flygter fra forfølgelse. Vi ved, at det ikke er alle, der er ægte flygtninge, men vi må sikre os, at vi i bestræbelserne for at sortere dem fra, ikke forsømmer at hjælpe dem, der virkelig er i nød, fordi de lider af forfølgelse.

Pirker
Hr. formand, fru kommissær, antallet af asylansøgere er her i årets sidste måneder steget lige så stærkt og dramatisk som i årene 1991 og 1992. Vi kan konstatere, at det er nøjagtig de samme lande, der igen er berørt af strømmen af asylansøgere som i årene 1991 og 1992. Min kollega Nassauer har allerede gjort opmærksom på, at de to lande Tyskland og Østrig dengang modtog over halvdelen af flygtningene. Belastningen for disse stater er stor. Vi ved, at grænsen for, hvor meget et land kan belastes og hvor mange, det evner at integrere, vil blive nået, hvis udviklingen fortsætter på denne måde. Derfor forlanger jeg virkelig eftertrykkeligt forståelse, så der fremover kan ske en personmæssig fordeling af byrderne. Det, der sker i øjeblikket, er en uholdbar tilstand, og de forslag, der hidtil er lagt på bordet, bidrager ikke til virkelig at løse problemet.
En fordeling af byrderne er en absolut nødvendighed for Europa. Det, der er fremlagt af forslag, vil jeg betegne som et trick, for at der ikke virkelig skal findes en løsning. Modtagelsen skal ske med flertal, den kan altså også ske mod de berørte landes vilje. Fordelingen af flygtningene, som jo derefter er vanskelig, er bundet til enstemmighed. Man kan altså gå ud fra, at den ikke vil finde sted. Det har den konsekvens, at det også i fremtiden vil være de lande, der er stærkest konfronteret med flygtningestrømmene, der berøres. Det hele har så desuden en selvforstærkende effekt, fordi det er til disse lande, som tidligere har modtaget flest gæstearbejdere og integreret dem sammen med deres familier, at asylansøgerne tager hen, fordi det er her, de har deres slægtninge, bekendte og venner. Jeg er bange for, at hvis vi ikke hurtigt finder frem til nogle løsninger, vil vi ikke kun nå grænsen for, hvor meget et land kan belastes, vi vil i nogle lande overskride denne grænse. Det er der ingen af os, der ønsker.
Det andet punkt er et absolut uacceptabelt forslag fra Gruppen De Grønne. Hr. Voggenhuber mente, at flygtningen også skulle tage hele sin slægt med med det samme. Vi ved allesammen, hvad det ville betyde. De kan regne med en fire- eller femdobling af tilstrømningen, og de problemer, det ville være forbundet med, kan de fleste nok forestille sig.
Jeg forstår heller ikke, at der ifølge forslaget kan gives en foreløbig opholdstilladelse for fem år - og her har jeg fået støtte fra venstre side, det glæder mig særligt. Jeg ved af erfaring, at vi i Østrig under den seneste krise har modtaget over 60.000 asylansøgere fra Kosovo og integreret en stor del af dem. Men vi ved fra praksis, at det er vanskeligt at give mennesker, som allerede har opholdt sig i et land i tre år, mulighed for at vende tilbage, at give dem hjælp til reintegrationen. Det bliver virkelig vanvittigt vanskeligt. For virkelig at åbne mulighed for denne reintegration bør der derfor efter min mening gives en foreløbig opholdstilladelse for i første omgang maksimalt tre år, og kun i særlige situationer bør der ske en faktisk forlængelse. Dermed kan vi opnå, at mennesker, som jo er blevet rykket op med rode og befinder sig i andre lande, kan vende hjem, og at man ikke fratager dem chancen for atter at blive en del af deres gamle samfund.
Betænkningen af Wiebenga har uden tvivl vist, at vi har behov for løsninger. Det, der foreligger, er endnu ikke det koncept, der er behov for. Jeg håber, der snart kommer en løsning på bordet, for det haster, og problemerne har vi allerede.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er meget ked af det, jeg hører. Jeg bliver ked af det, fordi jeg fornemmer, at der er ved at blive dannet en blasfemisk alliance - en alliance, som vi måske også ser i andre sammenhænge - der på den ene side hævder at have de bedste intentioner, men som alligevel bliver det godes fjende. Der er en stor risiko for, at Europa-Parlamentet begår en stor brøler, hvis vi forkaster dette forslag og ikke når frem til et godt forslag. Så kan Rådet også sige, at vi ikke ønsker at gøre noget. Er det det, som Parlamentet ønsker? I så fald må vi virkelig overveje vores rolle! Jeg kan faktisk ikke lade være med at synes, at det bærer meget præg af den forhandling, der har været om medlemsvedtægterne. I den diskussion findes der personer, som med præcist samme argument har forsøgt at forsinke arbejdet. Hvornår skal vi gennemføre det, hvis ikke nu, hvor der er nogenlunde fred og ro ved vores ydre grænser?
Jeg håber virkelig, at vi kan tage os sammen og godkende Wiebengas udmærkede initiativ. Jeg synes, at noget af det vigtigste må være, at vi skal kunne overgå til flertalsafgørelser, da det betyder, at Europa vil kunne tage sig sammen. Det er klart, at beslutningen skal træffes i samarbejde med de berørte medlemsstater, men det kan ikke forhindres af dem, der vil mindst.
Jeg ser også gerne, at mit land kommer til at deltage i dette samarbejde, Jeg hører til dem, der synes, at Finland har taget for lille et ansvar i flygtningespørgsmål og været vældig kortsynet i sin politik. Jeg vil som sagt gratulere Wiebenga med betænkningen. Jeg håber, at vi alle kan støtte den, så der ikke bliver en skandale i forbindelse med afstemningen. Min lille anmærkning går ud på, at vi snarere bør henvise til Europarådets resolution fra i fjor, 13/48, hvor man faktisk anmoder EU og Kommissionen om at samarbejde i denne type forslag.

Lindholm
Hr. formand, jeg vil også lykønske Wiebenga. En generøs flygtningepolitik bør være en selvfølge for alle demokratiske stater og dermed også alle EU's medlemslande. Desværre ved vi alle, at der er meget tilbage at ønske. Der er brug for et konstruktivt samarbejde for at hjælpe mennesker i nød og på flugt, et samarbejde, som også må indebære frivillige aftaler om en solidarisk fordeling af byrderne. Det burde imidlertid ikke være nødvendigt med en lovgivning. Det er pinligt! Det handler faktisk om medmenneskelighed og humanitet, hvilket burde være en selvfølge.
For at nå frem til en vellykket politik, der også har EU-borgernes opbakning, er det overordentligt vigtigt, at der træffes en enstemmig beslutning. Vi i V-gruppen vil naturligvis gerne have støtte til vores ændringsforslag, og vi synes, at kommissær Gradin har taget et interessant initiativ med sit forslag til en fælles aktion vedrørende midlertidig beskyttelse af fordrevne personer. Betænkningen forstærker den humane dimension. Dette instrument må imidlertid ses som et supplement og et tillæg til Geneve-konventionen om asyl og ikke som et alternativ hertil. Det er vigtigt, at flygtninge fortsat kan nyde beskyttelse under konventionen - alt andet er uacceptabelt.

Maes
Hr. formand, man kan i intet land i Europa åbne en avis uden at blive konfronteret med det dramatiske problem vedrørende asylansøgerne og store diskussioner i regeringer i forbindelse hermed. Det er nu en gang et enormt problem, og jeg må sige: at når jeg i skolen har lært at regere er lig med at se fremad, har man i de forskellige lande og i Europa regeret meget dårligt den sidste tid. For konflikten i det tidligere Jugoslavien måtte føre til en flygtningestrøm. Konflikten, som nu er i fuld gang i Kosovo, kunne man forudse allerede for to år siden. Siden 1997 er man i gang med at diskutere nødvendigheden af en vedtægt for fordrevne personer. Jeg er derfor også overbevist om, at vi skal lave en. Jeg lytter med opmærksomhed til de forskellige tendenser og diskussioner og bekymringer fra alle her, men jeg vil dog påstå, hr. formand, at det bedste ofte er det godes fjende. Hvis man for øjeblikket ikke har nogen europæisk løsning, så betyder det, at man ikke har en løsning nogen steder. For når man i Tyskland har fundet en løsning, som er anderledes end den i Nederlandene, så forskubber strømmene sig simpelthen. Vi skal altså have en europæisk vedtægt, og vi skal oven i købet sørge for, at solidariteten får en antagelig form. Vi siger derfor »ja« til forslagene, selvom vi har lyst til at diskutere nogle aspekter, som er vigtige, men som vi alligevel ikke kan blive enige om, og som ikke må forhindre os i at gøre, hvad der skal gøres.
Men, hr. formand, jeg er stadigvæk overbevist om, at det er en skandale, at vi ikke har en fælles udenrigspolitik, som fortjener det navn. Det er en skandale, at de europæiske lande gemmer sig bag de virkelige årsager til disse strømme af mennesker, som leder efter sikkerhed og et bedre liv. Fordi vores udviklingssamarbejde ikke virker, og fordi vi lukker øjnene for nødvendigheden af en mobilitetspolitik, som også omhandler mennesker og ikke kun kapital og varer.

Hager
Hr. formand, der er virkelig akut behov for en løsning på situationen for flygtningene fra Kosovo, en løsning, som især omhandler en retfærdig personmæssig fordeling. Østrig har, som det også er blevet anerkendt her, reageret forbilledligt på de seneste års krisesituationer og modtaget fordrevne især fra kriseområdet i Bosnien og integreret de fleste af dem i samfundet.
Nu er den østrigske befolkning, som også hr. Pirker så præcist har sagt det, imidlertid nået til grænsen for, hvad den kan bære. Hvis ordet solidaritet ikke skal være en tom frase i Den Europæiske Union, er det på tide at omsætte de fælles mål til handling. Ingen medlemsstat skal kunne købe sig fri af forpligtelsen. Enhver stat skal modtage fordrevne i forhold til landets størrelse og befolkningstal og dermed dokumentere den meget omtalte europæiske bevidsthed.
Vi er af den opfattelse - af de grunde, som hr. Nassauer allerede har nævnt - at opdelingen af forslaget i to dele, hvorved spørgsmålet om fordelingen af byrderne rykkes i baggrunden, ikke er acceptabel. Kun en vedtagelse af den samlede pakke så hurtigt som muligt lever virkelig op til de europæiske borgeres interesser.

Posselt
Hr. formand, det var ikke min mening at forstyrre kollega Hager, jeg ville blot sige følgende: Jeg meldte mig med en kommentar til forretningsordenen tre minutter over fire. Der er to muligheder: Enten begynder De på den aktuelle og uopsættelige debat præcis klokken 16.00, eller også tager De efter klokken 16.00 imod alle anmodninger om taletid i forbindelse med betænkningen af Wiebenga. Men det går ikke, at De giver nogle kolleger ordet efter kl. 16.00 og henviser andre til i aften. Enten eller!

Formanden
Hr. Posselt, den første runde af talere fra alle de politiske grupper skulle slutte. Derfor forsinkelsen på tre minutter.
Forhandlingen om Wiebengas betænkning er slut. Den vil blive genoptaget efter afstemningstiden om aktuelle spørgsmål.

Wiebenga
Hr. formand, jeg kan vel gå ud fra, at kommissæren, fru Gradin, også får ordet i løbet af denne debat for at svare på vores punkter og spørgsmål.

Formanden
Hr. Wiebenga, De må forstå, at dagsordenen er fastsat, og at vi følger den præcist. Forhandlingen af Deres betænkning vil blive genoptaget efter afstemningstidens ophør.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-1002/98 af Väyrynen og Kjer Hansen for ELDR-gruppen; -B4-1008/98 af Swoboda m. fl. for PSE-gruppen; -B4-1018/98 af Patsy m. fl. for UPE-gruppen; -B4-1019/98 af de Lassus Saint Geniés for ARE-gruppen; -B4-1030/98 af Schroedter, Lagendijk og Aelvoet for V-gruppen; -B4-1034/98 af Provan m. fl. for PPE-gruppen; -B4-1043/98 af Seppänen m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
Bertens
Hr. formand, hr. kommissær, støtte til Rusland. Den Liberale Gruppe ønsker, at Unionen bevilger nødhjælp til Den Russiske Føderation. Det er klart. Landets befolkning befinder sig i en yderst svær, prekær og kold situation. Vi må ikke lukke øjnene for befolkningens skæbne, og stædighed fra vores side på grund af regnskabsmæssige forhold er ikke på sin plads set i lyset af de samme problemer. Det betyder dog stadigvæk, at den russiske regering skal forstå, at dette positive signal fra vores side godt kunne besvares med et positivt signal fra deres side.
En ansvarlig finansiel politik og hårde aftaler med IMF er af stor betydning for at kunne finde varige løsninger på problemerne i den russiske økonomi. Jeg ved det, det er mange ord, simple ord, for en gigantisk sag.
At tage seriøst fat på svindel er også meget vigtigt. Set i samme lys skal Unionen ved bevillling af nødhjælp så vidt muligt respektere det russiske marked, og derfor beder jeg Rådet om at bifalde Kommissionsforslaget om at stille ECU 400 millioner til rådighed for russerne. Kommissionen er i sidste ende nødt til at rådføre sig med Europa-Parlamentet ved opstillelsen af et Memorandum of understanding . Jeg takker for den ekstra taletid.

Formanden
Kære kolleger, som De ved, har vi kun kort tid til forhandling om aktuelle spørgsmål. Jeg beder Dem altså overholde den taletid, De hver især har.

Krehl
Hr. formand, vi taler i dag om et meget vigtigt problem, nemlig om fødevarehjælpen til Rusland. Den er vigtig, fordi Rusland i de seneste uger og måneder ikke blot har oplevet en økonomisk og finansiel krise, men også må leve med følgerne af en fejlslagen høst. I 1998 har man kun bjærget halvdelen af den forventede kornhøst, med kartoffelhøsten ser det ikke meget bedre ud, og også i de småhaver, som de fleste russere har, og som de også har behov for til basisforsyningen af fødevarer, er der høstet væsentligt mindre udbytter.
Rublens sammenbrud har også gjort sit. Flertallet af russerne har knapt nok råd til at købe fødevarer. De lever under eller lige på fattigdomsgrænsen. Behovet for hjælp er absolut til stede, det har jeg selv kunnet overbevise mig om under besøg i Rusland i de sidste uger. Frem for alt børn og ældre mennesker har akut behov for vores hjælp. Medierne har jo også allerede bragt de første meldinger om dødsfald på grund af sulten.
Hvad angår den fødevarehjælp, som Rådet og Kommissionen vil give, er der imidlertid i øjeblikket kun en ting, der er sikker, og det er, at der er tale om hjælp til de europæiske landmænd, som på grund af devalueringen af rublen ikke længere kan sælge deres produkter på det russiske marked. Om fødevarerne virkelig når frem til børnehjemmene, skolerne, sygehusene, altså til de trængende, er stadig noget usikkert. Landbrugsprodukterne skal sælges til markedspriser, og indtægterne skal samles i en særlig fond i det russiske budget og senere anvendes til sociale formål.
Her er det utvivlsomt nødvendigt, at Kommissionen endnu en gang overvejer, om det virkelig er den rigtige vej at gå. Vi kan ikke tillade os, at fødevarer dukker op på det sorte marked eller sågar indgår i den russiske eksport. Vi vil hjælpe Ruslands fattige, ikke mafiaen. Derfor kræver vi i forslaget til beslutning, at der foruden fødevarehjælpen også ydes humanitær hjælp. Det russiske Røde Kors, kirkerne og ngo'erne har lovet at være behjælpelige med at kortlægge behovet og fordele fødevarerne og medicinen, og de råder også over de nødvendige fordelingssystemer.
Et andet spørgsmål er, hvordan fødevarehjælpen skal finansieres. Hvis det er således, at det også hjælper de europæiske landmænd og giver dem støtte, så skal finansieringen efter vores mening ske fra kategorien landbrugspolitik, fra kategori I, og ikke belaste udenrigspolitikken, heller ikke selvom det er til et godt formål for Rusland. Jeg opfordrer Kommissionen til at træffe sådanne beslutninger på dette område. Fødevarehjælpen løser ikke Ruslands strukturproblemer. Her må Rusland selv være aktiv og langt om længe fremlægge og gennemføre sådanne programmer.

van Bladel
Hr. formand, i Strasbourg er der 2-, og det har sneet, men vi har det dejlig varmt og har nok at spise. Derfor synes jeg, at det er en selvfølge, at vi hjælper russerne, som lever i ekstrem kulde, og som ikke har noget at spise. Mit motto er: Hjælp russerne gennem vinteren.
Naturligvis har vi ikke glemt, at milliarder af lån til Rusland har skudt forbi deres mål, og en rig elite har nydt godt af det. Det nylige besøg af forbundskansler Schröder hos præsident Jeltsin viser, at det er slut med den tyske fleksibilitet med hensyn til bevillinger. 720 banker står til at blive lukket, og resten af bankerne kan ikke opfylde deres forpligtelser. Rusland er nødt til at føre en anden politik, hvis det vil ud af den kritiske finansielle og økonomiske situation.
Det ser det imidlertid ikke ud til, for minister Primakov har i sine nyeste planer, som han har afsløret, talt om mere statsintervention. Han har dermed ikke fulgt rådene fra hr. Schröder om at følge IMF-normerne. Ikke desto mindre kan vi ikke afvise en opfordring fra det Internationale Røde Kors om fødevarehjælp til de fattigste i de afsides områder. Det er derfor udmærket, at Kommissionen har taget dette initiativ.
Russerne skal efter min mening være indforstået med afgiftsfri indførsel, kontrol med svindel og uhindret distribution. Tiden trænger sig på. Vi vil hjælpe russerne gennem vinteren, men de skal give os mulighed for at forklare de europæiske borgere, at de europæiske skattepenge anvendes uegennyttigt. Vi hjælper russerne gennem vinteren, men med kontrol.

Dupuis
Hr. formand, hr. Bertens sagde det på en diplomatisk måde, men jeg tror godt, det kan blive sagt mere direkte. Virkeligheden er den, at vi i dag er fanger af vores kreditter til Rusland. Det er indlysende, at Gruppen Europæisk Radikal Alliance, ansigt til ansigt med en så katastrofal humanitær situation, som den Rusland oplever, vil stemme for dette beslutningsforslag om humanitær bistand til Rusland. Men sandheden er, at vi ikke har nogen politik i forhold til Rusland, og at vi heller ikke vil få én, fordi russerne, takket være vores kreditter og takket være den magt, disse kreditter indirekte giver dem over vores banker, er i stand til at gøre, hvad de vil: De er døve over for Den Europæiske Unions krav. De går ikke i gang med de privatiseringer, især af jorden, som ville give Rusland mulighed for at producere, hvad det har brug for til sit eget forbrug. Vi er med andre ord fuldstændig fastlåste, ude af stand til at fremme og forstærke en reformpolitik i Rusland. Dér ligger det egentlige problem: fraværet af en europæisk politik, nok en gang.

Lagendijk
Hr. formand, i diskussionen om nødhjælp stilles spørgsmålet, om det nu virkelig er nødvendigt, ofte. Er der virkelig mangel på fødevarer i Rusland? For at være ærlig er det svært at besvare spørgsmålet generelt. Jeg er dog overbevist om, at der bestemt er store regioner og grupper, som virkelig mangler fødevarer. Vi skal da tænke på regionerne i Nordrusland. Jeg læste her i morges, at selv eskimoerne i Nordrusland har stor mangel på fødevarer og trækker mod syd i massevis. Så er der grupper såsom enlige ældre, hjemløse og fanger, som helt sikkert mangler fødevarer. Ud over fødevarer er det også klart, at der næsten overalt er mangel på lægemidler. Derfor finder vi, at det er en god idé at yde denne nødhjælp. Jeg har forstået, at det er Kommissionens hensigt ikke at tilbyde det gratis, men sælge det og oprette en social fond med indtægterne. Betingelsen synes da at være, at priserne ikke må være for høje, idet man ellers ikke når ud til de grupper, som man henvender sig til, som for det meste er de folk med de færreste penge, men i stedet de folk, som har penge nok til at kunne købe hjælpen.
Hvad omhyggeligt skal undgås, og det nævner jeg efter en ret intensiv kontakt de sidste par uger med folk i Rusland, er, at man i Rusland får det indtryk, men også i Europa, at denne fødevarehjælp er en måde at komme af med overskuddene i Europa på. At det især drejer sig om en europæisk interesse i at komme af med overskuddene, i stedet for vigtigheden af at sørge for at nogle russiske regioner og nogle russere får tilstrækkelig mad. Det indtryk skal vi for enhver pris undgå.
Til sidst, hr. formand, det er allerede sagt ofte: Distributionen er et stort problem. Jeg kan forestille mig, at Kommissionen ikke er sikker på, at alt, som indføres, også når frem til det rette sted. Min forslag er at arbejde især gennem regionerne og ikke forsøge at få alt frem gennem en landsdækkende distributionskanal. For jeg er overbevist om, at den største sikkerhed eller den største chance for, at fødevarer og medicin kommer der, hvor der er brug for det, findes på regionalt plan.

Provan
Hr. formand, det er ikke ofte, at nogen fra denne del af Parlamentet kan erklære sig helt enig i noget, der lige er blevet sagt af De Grønne. Jeg glæder mig meget over hr. Lagendijks indlæg, for jeg er praktisk taget helt enig med ham.
De vil sikkert give mig ret i, at vi står over for en meget vanskelig situation. Nogle af de aktuelle problemer forekommer, fordi vi ikke kan være sikre på de oplysninger, vi modtager.
Da nogle af os besøgte Moskva for nylig, overraskede det os, at mange af de ikkestatslige organisationer - og efter min tilbagevenden også verdenssundhedsorganisationen - mente, at der ikke i øjeblikket er behov for fødevarehjælp i Rusland, måske i et par af regionerne, men ikke nødvendigvis en generel fødevarehjælp.
Den første betingelse for at prøve på at afhjælpe situationen må være politisk og økonomisk stabilitet i landet. Som et resultat af den 17. august trænger alle mulige økonomiske konsekvenser sig ind på livet af befolkningen. Indtil den 17. august havde der også været mange tilfælde af bedrageri og store forekomster af kriminalitet. Det er dybt beklageligt og noget, der skal udryddes, hvis der her og nu skal udvikles ordentlige hjælpeprogrammer til det russiske folk.
Det virkelige problem er manglende pensionsudbetalinger samt manglende betaling af soldater, læger og lærere. Vi kunne nævne en række kategorier af folk, der ikke tjener tilstrækkeligt til at købe de fødevarer, der muligvis findes inden for landets grænser.
Det er en kilde til mange genvordigheder i mange sektorer af befolkningen, og den manglende købekraft har derfor betydning for fødevareforsyningen.
Vi skal også løse problemet med manglende kontanter til lægemidler, fordi den russiske befolkning er ved at få store sundhedsmæssige problemer. Regeringen har ikke længere råd til at importere fødevarer. Landet har hidtil fået 40 % af sine fødevarer fra udlandet, og det er det tomrum, vi skal forsøge at udfylde. Det er et økonomisk problem. Bankerne er gået fallit. Problemet er ikke nødvendigvis manglende fødevarer, og hvis vi skal have en ordentlig fordeling af fødevarerne, så må vi på EU-niveau sikre os, at hjælpen når ud til de områder, hvor der er brug for den.
Den anden betingelse for en løsning på problemet er et nært samarbejde med USA om det program, vi måtte udvikle. Det ville være forkert af den russiske regering at praktisere en »del og hersk«-politik i den nuværende situation, hvilket der er fare for. Om muligt må vi løse problemet med fødevarer, sundhed, økonomi og politisk stabilitet i ét program.

Paasilinna
Hr. formand, Rusland har foretaget et utrolig skarpt sving fra kommunisme til kapitalisme. Det er som at foretage en U-vending i høj fart. Folket er fløjet fra sædet direkte ned i mudderet, men oligarkerne sidder i de statslige sikkerhedsseler og svinger med hattene. Den første betingelse for økonomisk hjælp bør være, at den ikke længere går til mørkets mænd. Der må sættes en stopper for korruption på regeringsniveau.
Og nu om denne fødevarehjælp: Når problemerne er fælles, er mulighederne også fælles. Jeg mener ikke, at hjælpen bør gives via butiksnettet, og heller ikke på én gang, men lidt af gangen og ved hjælp af samfundssystemerne. Sidste gang mistede vi nemlig penge, da vi distribuerede via butiksnettet. Der er mange samfundsorganisationer og de har en vældig mængde målgrupper. Der er tilmed fjernsynsprogrammet VID, som er specialiseret i at hjælpe folk. Lad os benytte os af omsorgskæder som børnehaver og alderdomshjem, så når vi frem, og vi får tre gange kontrol: EU, staten og katastrofeministeriet, som har materiel og hjælpemidler.

Iversen
Hr. formand, som vi har hørt, er situationen i Rusland alvorlig, og den finansielle situation indebærer, at mulighederne for at importere fødevarer er stærkt begrænsede. Det skal ses i sammenhæng med, at Ruslands fødevareforsyning for 40 %'s vedkommende er afhængig af fødevareimport. Derfor er det glædeligt, at Kommissionen nu efter måneders pres fra bl.a. Europa-Parlamentet er klar til at foreslå, at der gives fødevarehjælp til en værdi af mere end 3 milliarder danske kroner. Men det er helt, helt afgørende - også i lyset af den igangværende decharge-diskussion - at denne aktion bliver gennemført på en forsvarlig måde. Det betyder også, at vi kræver, at fødevarehjælpen ikke må ødelægge det hjemlige marked, og at den bliver målrettet og gives til de fattigste. Jeg vil til slut gerne bede Kommissionen om at forstå, at gennemførelsen af denne fødevareaktion vil blive fulgt nøje af Parlamentet, men også af offentligheden i Europa, og det er meget afgørende, at disse ting kommer til at foregå på en forsvarlig måde.

van den Broek
Tak til de ærede medlemmer for deres indlæg, hvoraf jeg kan konkludere, at der er bred støtte til udarbejdelsen af et fødevareprogram for Rusland. Jeg hilser indholdet af forslaget til beslutning velkommen, som ligger her på bordet, og som vi anser for at være en vigtig støtte i vores arbejde på dette område.
Kommissionen har først den 12. november i år modtaget en formel anmodning fra den russiske regering om et specielt fødevareprogram, selvom det længe var klart, at en sådan anmodning var på vej. Det er rigtigt, som det også er sagt i eftermiddag, at det er svært præcist at fastlægge, hvor stort, hvor omfangsrigt behovet for fødevarehjælp virkelig er. Dette varierer også stærkt fra region til region. For øjeblikket tænkes der på et program i størrelsesordenen fra ECU 400 millioner til ECU 500 millioner til levering af forskellige produkter med en værdi på ECU 400 millioner til ECU 500 millioner. Gennemførelsen af programmet, det er i eftermiddag med rette blevet sagt, er en kompleks opgave. Derfor har vi som ekstra information for nylig sendt Parlamentet et Kommissionsdokument, som endnu en gang bringer baggrunden og udgangspunkterne for denne aktion klart frem. Det er virkelig meget vigtigt, at den russiske regering så hurtigt som muligt fremlægger en detaljeret gennemførelsesplan vedrørende trængende regioner, men også vedrørende distributionskanalerne og især de kontrolforanstaltninger, som kan sættes ind. Kommissionen har til hensigt at fastlægge nogle stringente betingelser, f.eks. at distributionen af varer skal stoppes øjeblikkeligt, hvis der er tale om eksport af varer til markeder uden for Rusland. Endvidere skal det være påbudt at sælge varerne til lokale markedpriser, og indtægterne skal overføres til en speciel konto på det russiske budget til finansiering af specielle programmer. Inden længe træder Kommissionen i forhandling med den russiske regering for at fastlægge et memorandum of understanding , der har allerede fundet forhandlinger sted. Der har endvidere været en delegation i Moskva. I dette memorandum of understanding skal de netop nævnte udgangspunkter også fastsættes. I den forbindelse er det også meget vigtigt, at der etableres tæt kontakt til vores amerikanske partnere, som også har opstillet et fødevareprogram.
Netop på grund af den ikke alene menneskelige betydning, men også politiske betydning af hele denne operation forelægges så hurtigt som muligt et specifikt udkast til forordning, som fastlægger alle disse udgangspunkter, til høring i EuropaParlamentet. Jeg anser det for vigtigt at fortælle, at det ikke er en no risk -operation. Dertil er hele programmet faktisk omgivet af for mange uklare forhold, som heller ikke kan fjernes. Men det drejer sig om så vidt muligt at tage højde for risici ved at stille betingelser og i forhandling med den russiske regering at komme frem til et memorandum of understanding og udveksle erfaringer med andre donorer som f.eks. amerikanerne. Vi anser det for at være en endnu større risiko, hvis der overhovedet ikke gøres noget på grund af de endnu eksisterende usikkerheder. Det kan vi faktisk heller ikke tillade os.
Jeg anmoder Parlamentet om, at det, når forordningen modtages, så inden for rammerne af hasteproceduren giver godkendelsen eller udtalelsen den nødvendige forrang, så vi så hurtigt som muligt kan komme videre med denne sag. Vinteren er kommet, og forrådene svinder ind, og det er derfor vigtigt at være parate så hurtigt som muligt.
Lige en bemærkning til den mere specifikke humanitære hjælp. I denne uge fandt der i Rusland en ECHO-mission sted, og inden længe stilles et beløb på ECU 7 millioner til rådighed til fordel for finansieringen af nogle projekter, som allerede er forberedt af ikke-statslige organisationer. I forhandling med en russisk minister, som snart kommer til Bruxelles, minister Bulkak, vil jeg endnu en gang forsøge at finde en løsning for at fjerne de barrierer, der i øjeblikket står i vejen for effektiv hælp, også gennem ngo'erne. Det er meningen, at denne hjælp hovedsageligt skal rettes mod hospitaler, plejeinstitutioner og lignende. Vi håber dermed, hr. formand, i hvert fald at gøre en gestus i russisk retning, men De kan være sikker på, at vi vil anmode myndighederne i Rusland om at holde omhyggeligt øje med gennemførelsen af disse programmer.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0998/98 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-1009/98 af Theorin for PSE-gruppen; -B4-1031/98 af Schroedter m. fl. for V-gruppen; -B4-1035/98 af Cushnahan og Oostlander for PPE-gruppen; -B4-1040/98 af Ewing og Maes for ARE-gruppen; -B4-1044/98 af Carnero Gonzáles m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe glæder sig meget over initiativet til den såkaldte New Agenda Coalition . Otte lande fra fem forskellige kontinenter, der er meget forskellige med hensyn til størrelse og politiske bindinger, vil til at blande sig i den neukleare nedrustning. Min gruppe ønsker, at der nu tages initiativ til at bryde dødvandet i den nukleare nedrustning. Særligt nu, hvor verden ikke længere lever bipolært og er fastfrosset i en konflikt.
Vi er derfor meget glade for, at 12 af de 16 NATO-lande har haft mod til af afvige fra atomstormagternes standpunkt og til at vælge en uortodoks fremgangsmåde. De stiller med rette nogle spørgsmål. Hvornår ratificeres START II? Hvornår finder forhandlingerne om START III sted? Hvornår begynder kernevåbenstaterne virkelige forhandlinger om atomnedrustning? Jeg er derfor glad for, at First Committee i FN med et overvældende flertal har stemt for en resolution, som kræver ratifikation af aftalen om forbud mod atomprøvesprængninger og det såkaldte de-alerting af atomvåben, samarbejde med IAEA og et moratorium for produktionen af atommateriale. Det er ikke kontroversielt og ikke i strid med NATO-doktrinen. Til sidst kræver FN-resolutionen, at atomvåbenstaterne undersøger supplerende foranstaltninger, såsom deres løfte om ikke at være de første til at anvende atomvåben.
Til sidst, hr. formand, vi støtter den oprindelige tekst, som støtter FN-resolutionen, men ikke De Grønnes ændringsforslag. De Grønne går et skridt videre end New Agenda Coalition . Det er uopnåeligt, og det bryder den brede koalition. Denne resolution har til hensigt at opnå et bredt flertal i FN?s Generalforsamling. Jeg tror, at ændringsforslagene fra De Grønne vil gøre det usandsynligt. Jeg håber derfor, at De Grønne vil trække deres ændringsforslag tilbage.

Malone
Hr. formand, på vegne af fru Theorin og min gruppe vil jeg opfordre alle parlamentsmedlemmer til at støtte denne resolution.
Med deres resolution i De Forenede Nationer har Irland og Sverige taget dette initiativ i overensstemmelse med Canberraudvalgets forslag om en atomvåbenfri verden. Vi støtter deres krav om en såkaldt de-alerting af alle atomvåben. Det er ufatteligt, at man bevarer et atomvåbenberedskab ni år efter afslutningen på den kolde krig, og det udgør en risiko for os alle.
Som hr. Bertens sagde, så støtter Parlamentet de initiativer, som de otte lande har taget i forbindelse med koalitionen for nuklear nedrustning. Europa-Parlamentet har hele tiden gjort det klart, at det ønsker et seriøst engagement fra Den Europæiske Union i atomnedrustning, og dette initiativ er endnu et skridt hen imod en global atomnedrustning.
I forbindelse med den detaljerede gennemgang af resolutionen vil vi opfordre alle de medlemsstater, der har undladt at stemme, til at stemme ja på FN's Generalforsamling. Vi opfordrer lande med atomvåben til at opfylde deres forpligtelse til at nedruste i henhold til artikel VI i ikkespredningstraktaten (NPT). Vi opfordrer også NPT-medlemmer uden atomvåben til at opfylde deres traktatfæstede forpligtelser ved at undlade at modtage, fremstille eller på anden måde erhverve atomvåben eller andre nukleare eksplosive anordninger. Jeg håber, at det vil få Parlamentets fulde opbakning.

Schroedter
Hr. formand, atomvåbnene hører til de masseødelæggelsesmidler, som udgør en trussel for hele menneskeheden. Parlamentet har allerede i en tidligere beslutning tydeligt bekræftet dommen fra Den Internationale Domstol, som gav udtryk for dette, og derfor bør vi også fortsætte denne linje i vores beslutninger.
Vi ved allesammen, hvilken trussel atomvåben udgør. Det er absurd fortsat at ville holde fast i atomvåben eller ligefrem i muligheden for førsteanvendelse. Betydningen af den succes, som koalitionen for nuklear nedrustning havde i FN's 1. udvalg, må her understreges kraftigt endnu en gang. 12 af 16 NATO-stater stemte for eller undlod at stemme. Det er et vigtigt signal til også at tage forsvarsstrategien i Den Europæiske Unions medlemsstater op til fornyet overvejelse.
I denne forbindelse må vi beklage, at Slovenien nu er trådt ud af de ottes gruppe. Landet ville spille en vigtig rolle for en ny sikkerhedsstrategi i Europa. Det er vigtigt at afskaffe retten til at bruge atomvåben først, dette er en reminiscens fra den kolde krig, og jeg henviser her endnu en gang til koalitionsaftalen for den nye tyske regering, der måske som forbillede kunne tage et initiativ til at videreudvikle den fælles sikkerheds- og udenrigspolitik. Den nye tyske regering vil holde fast ved målet om fuldstændig afskaffelse af alle masseødelæggelsesvåben og vil i samarbejde med partnere og allierede deltage i sådanne initiativer. Den vil forpligte sig til at prioritere den nukleare nedrustning som mål for sit virke og dermed en sænkning af atomvåbnenes alarmstatus og afkald på førsteanvendelse af atomvåben. Jeg tror, det er et vigtigt signal.

Cushnahan
Hr. formand, jeg glæder mig over det initiativ, der er taget af koalitionen for nuklear nedrustning, New Agenda Coalition (NAC) . Det er specielt vigtigt og belejligt, at en sådan udvikling forekommer i perioden efter den kolde krig. Det glæder mig specielt, at den nuværende irske regering har spillet en central rolle for på fornem vis at føre dette initiativ ud i livet. Det var opmuntrende, at De Forenede Nationers 1. udvalg vedtog NAC-resolutionen i fredags. Det var betydningsfuldt, at medlemmerne af Den Europæiske Union enten stemte for forslaget eller afstod fra at stemme. Jeg håber, at de medlemsstater, der afstod fra at stemme og udviste åbenhed, vil kunne overtales til at stemme for resolutionen, når den kommer til afstemning på FN's Generalforsamling i næste måned.
Der er utvivlsomt nogle medlemmer, der har nogle forbehold vedrørende denne resolution, specielt hvis de går ind for tanken om en EU-forsvarspolitik. Jeg vil gerne berolige dem. Personligt går jeg ind for en EU-forsvarspolitik. Jeg ser det som et centralt element i en europæisk integration, og jeg finder det ikke uforeneligt at støtte et sådant synspunkt, samtidig med at man arbejder for atomnedrustning. Det er også vigtigt, at FN-resolutionen på ingen måde er i modstrid med eksisterende EUeller NATO-politikker.
Jeg glæder mig over den brede tilslutning i denne presserende sag, men på vegne af min gruppe vil jeg gerne sige, at vi er meget imod de to ændringsforslag, der er fremsat af Gruppen De Grønne. Jeg håber, at et overvældende flertal i Parlamentet ved afslutningen på forhandlingen vil støtte resolution, og at det vil virke som et incitament til at støtte den generelle resolution i FN's Generalforsamling.

Maes
Hr. formand, vi ser denne resolution inden for rammerne af de almindelige nedrustningsbestræbelser, nærmere bestemt er vi med hensyn til atomvåben overbeviste om, at trusler om selvmord ikke er et godt forsvar. Det gælder også for dem, der fortsat bekender sig til dette gamle ideal om atomvåbentruslen. Det er ikke længere seriøst. For i mellemtiden fortsætter spredningen af atomvåben uforstyrret. De skal også indstille atomprøver og alle undersøgelser i forbindelse dermed. Alt dette må ikke få os til at lukke øjnene for de frygtelige virkninger fra andre våben, kemiske, som vi også vil have ud af verden. I sidste uge blev jeg meget berørt af det, jeg så i medierne vedrørende udviklingen af biologiske våben. Jeg nævner dette for at gøre det klart, at en generel stræben efter nedrustning inklusive de klassiske såkaldte »lette våben« ikke må få os til at glemme, at de fleste af de lande, som ønsker en ny verden, allerførst vil have atomvåbene ud af verden, men dette er kun en begyndelse.
Så vi skal undersøge, om vi i Europa ikke kan sætte en grænse for våbensmugleri, som stadigvæk foregår med de tilstedeværende medlemsstater.

Carnero González
Hr. formand, efter afslutningen på den kolde krig så det ud til, at atomoprustningen var forsvundet. Ganske vist var den nok forsvundet fra regeringernes prioriteringsliste og desværre også fra visse dele af offentlighedens prioriteringsliste, men i virkeligheden er den fortsat med at eksistere som hovedtrussel for denne planets overlevelse. Næsten 10 år efter Berlinmurens fald fortsætter atomoprustningen ufortrødent. Vi har endda i den senere tid set, at Frankrig i 1995 udførte prøvesprængninger, og at andre lande - som Indien og Pakistan - har udført sprængninger for kort tid siden. Det er derfor stadig påtrængende nødvendigt fortsat at forlange nuklear nedrustning.
I denne forbindelse må vi byde velkommen til de lande, der deltager i kampagnen for at få FN's Generalforsamling til at udtale sig klart om dette emne. Derfor mener jeg, at vi fra Parlamentet og med denne beslutning vil støtte disse anstrengelser i overensstemmelse med den samlede offentlige mening i vores lande.

van den Broek
Hr. formand, jeg bemærker, at dette udkast til beslutning ikke er stilet til Kommissionen, fordi vi på dette punkt ikke har nogen kompetence. Jeg vil derfor indskrænke mig til at udtale min støtte til opfordringen til atomstaterne om fast besluttet at fortsætte med de systematiske og progressive bestræbelser for at formindske antallet at atomvåben i verden, med som endeligt mål at eliminere disse våben fuldstændigt.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Ytringsfrihed i Algeriet og Serbien -B4-0995/98 af André-Léonard for ELDR-gruppen; -B4-1012/98 af Swoboda for PSE-gruppen; -B4-1032/98 af Cohn-Bendit m. fl. for V-gruppen; -B4-1036/98 af Soulier for PPE-gruppen; -B4-1045/98 af Ainardi m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
International straffedomstol -B4-1006/98 af Cars, Bertens og Nordmann for ELDR-gruppen; -B4-1023/98 af Dell'Alba, Dupuis og Hory for ARE-gruppen; -B4-1027/98 af Aglietta m. fl. for V-gruppen; -B4-1050/98 af Puerta m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
Akin Birdal -B4-1000/98 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-1010/98 af Titley m. fl. for PSE-gruppen; -B4-1016/98 af Caccavale m. fl. for UPE-gruppen; -B4-1025/98 af Aelvoet, Roth og Tamino for V-gruppen; -B4-1038/98 af Langen m. fl. for PPE-gruppen; -B4-1051/98 af Pueta m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
Teologisk fakultet i Chalki -B4-1013/98 af Roubatis for PSE-gruppen; -B4-1017/98 af Daskalaki m. fl. for UPE-gruppen; -B4-1033/98 af Aelvoet m. fl. for V-gruppen; -B4-1039/98 af Christodoulou m. fl. for PPE-gruppen; -B4-1049/98 af Alavanos m. fl. for GUE/NGL-gruppen.
Antisemitisme i Rusland -B4-1004/98 af Goerens m. fl. for ELDR-gruppen; -B4-1007/98 af Barón Crespo og Colom i Naval for PSE-gruppen.
Ytringsfrihed i Algeriet og Serbien
André-Léonard
Hr. formand, det fælles beslutningsforslag om pressefriheden i Algeriet opfatter sig selv som et vidnesbyrd om solidaritet med den algeriske presse. Denne presse, som spiller en afgørende rolle i kampen mod den fundamentalistiske terror, der raser i landet, har ofte givet store ofre, og alt for mange journalister er døde, fordi de forsvarede friheden. Det er ikke på nogen måde vores hensigt at blande os i indre anliggender, men vi er af den opfattelse, at det er vores pligt at forsvare, her og andetsteds, de grundlæggende frihedsrettigheder, og dem kan pressefriheden naturligvis ikke adskilles fra.
Situationen er den, at man må konstatere, at den algeriske stat i flere uger har suspenderet udgivelsen af flere aviser, med henvisning til kommercielle retssager. Disse aviser havde foretaget ubehagelige afsløringer, som direkte implicerede personer, der står præsidentembedet nær, såsom general Betchine, der anklages for at have tilvendt sig penge i Benboualia-affæren, og justitsministeren, hr. Adami, som skulle have lagt pres på domstolene. Når magten har mulighed for at lave den slags manøvrer, er det fordi den sidder på et de facto pressemonopol, et monopol på papir, på trykning og på reklamer. I en stat, som kalder sig demokratisk, skal pressen være fri og kan ikke være offer for statslig kontrol, heller ikke selvom den er indirekte.
Vi beder derfor Algeriet om at garantere pressefriheden uden nogen form for pression, heller ikke pression i form af monopoler eller forskrifter for informationer, og om uophørligt at gå i gang med disse reformer. Her nogle få måneder før præsidentvalget i april 1999 appellerer vi kraftigt om, at de grundlæggende frihedsrettigheder må sejre, og om at der, før valget, kan finde en pluralistisk og gennemsigtig, demokratisk debat sted.

Schroedter
Hr. formand, jeg kommer jo fra et land, hvor pressefrihed har været noget, som vi ikke kendte til, og det led vi meget under. Derfor føler jeg den største solidaritet med journalisterne i Serbien og særligt i Algeriet.
Det er typisk for regeringer, som ikke længere har befolkningens fulde tillid, at benytte et middel til at bevare deres magt, og dette middel hedder begrænsning af pressefriheden.
Det er også meget typisk og lige så forkasteligt, at pressefriheden så begrænses ved hjælp af metoder som papir- og trykkemonopol. Jeg vil gerne på De Grønnes vegne udtrykke min solidaritet med journalisterne i Algeriet, som har mod til at forsvare sig imod dette og ofte betaler dette mod med deres liv.
Som Europæisk Union, som sætter demokratiet først - før de økonomiske forbindelser - må vi insistere på, at pressefriheden genetableres fuldt ud både i Algeriet og i Serbien som et centralt, demokratisk element. Vi kan ikke lukke øjnene for det og sige: O.k., så kan vi lade aftalen træde i kraft, så kan vi fortsat sende økonomisk hjælp til dette land, hvis ikke der først etableres pressefrihed.
Jeg spørger hermed kommissær van den Broek, hvordan han forestiller sig, at Middelhavsaftalen med Algeriet skal udvikle sig, eller hvilke andre skridt, der forlanges af Algeriet.
For det andet spørger jeg Dem, hr. van den Broek: Hvordan vil De på baggrund af Dayton-aftalen reagere på de entydige begrænsninger af pressefriheden i Republikken Serbien?

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, i år har jeg været i Algeriet to gange, og algerierne har altid været meget stolte af at kunne henvise til, at der er pressefrihed i Algeriet, man har sågar en meget mangfoldig presse, og det er også rigtigt. Så meget mere uforståelige og graverende var derfor begrænsningerne med hensyn til udgivelsen af nogle aviser. Selvom jeg ved, at der jo også står en magtkamp bag - for også her udviser algerierne jo en vis stolthed, at to ministre måtte gå af på trods af disse begrænsninger - så mener jeg dog ikke, at denne interne magtkamp må eller kan udkæmpes på skuldrene af journalisterne og aviserne.
Demokratiet er udeleligt, og hertil hører også pressefriheden. Jeg håber, at den seneste udvikling, at disse aviser alle er begyndt at udkomme igen, vil være holdbar. Jeg appellerer til den algeriske regering om at sørge for, at der hersker fuld frihed på dette område.
Personligt betragter jeg situationen i Jugoslavien som mere alvorlig. Hver gang Milosevic har måttet give efter udadtil, har han øget presset indadtil. Det har han nu gjort med universiteterne og også med aviserne. Det er helt uacceptabelt, og vi må gøre alt for at hjælpe de mennesker, som i dette land udviser en sidste rest af frihed, af pluralitet. I denne sammenhæng vil jeg gerne anmode Dem, hr. kommissær, om her i dag at afgive en erklæring om, at De vil gøre alt, hvad der står i Deres magt, for at de penge og den hjælp, der er blevet lovet disse medier, også virkelig kommer frem i rette tid.
Desværre har vi fra chefredaktører fra Serbien, fra Jugoslavien måttet høre, at de har ventet meget, meget længe. Så vidt jeg ved, har de indtil for nylig ventet på penge fra Europa-Kommissionen fra 1997. Det må ikke ske, at disse aviser ikke kan udkomme, ikke kun på grund af hr. Milosevic, men eventuelt også på grund af Kommissionens smøleri. Hr. kommissær, jeg beder Dem tale et tydeligt magtens ord her, så hjælpen bliver givet.

Dupuis
Hr. formand, meget hurtigt om Serbien, jeg tror personligt, at jeg vil afholde mig fra at stemme. Der er endnu en gang tale om et »lunkent« beslutningsforslag, og jeg kan efterhånden være bange for, at mine venner fra PPEgruppen er ramt af det socialistiske partis syndrom, der, som vi ved, består i aldrig at skabe røre og ikke besvære regeringerne. Nu deltager PPE-gruppen ganske vist ikke længere i ret mange regeringer, hvilket giver mig en smule håb. Når dette er sagt, begynder jeg at tro, at vi snart vil se et initiativ dukke op, gående ud på at tildele Nobelprisen til hr. Holbrooke og hr. Milosevic. Dette blot for at lade Dem forstå, hvor fortvivlende situationen er.
For vores eget vedkommende, vil vi fortsætte vores kampagne for at få hr. Milosevic sigtet. Der er ingen hjælp og ingen reform mulig i Serbien, så længe denne mafioso er ved magten, og det bliver vi snart nødt til at se i øjnene. Vi er allerede 120 personer, der mener sådan her i Parlamentet.
Hvad angår Algeriet, er situationen absolut vanvittig. Desværre kommer vi til at tale om dette i fravær af en af vores store samtidige, hr. Daniel Cohn-Bendit, som er forfatter til dette beslutningsforslag sammen med andre, som f. eks. fru AndréLéonard. Han er også vores ordfører for det algeriske spørgsmål. Det er det rene vanvid! Man konstaterer, at grundene, der har ført til dette beslutningsforslag, forsvinder. Man tømmer de oprindelige tekster for alle spørgsmål, fordi de i mellemtiden er blevet løst af de algeriske forlæggere, den algeriske regering og det algeriske parlament. Denne holdning er ikke blot den algeriske ambassades værk, man kan konstatere den i alle støttedokumenter. Man tømmer dette beslutningsforslag for dets substans, men opretholder det på Parlamentets dagsorden.
Jeg mener, at denne fremgangsmåde er på kanten af, hvad forretningsordenen tillader, og, med al respekt for min kære kollega og veninde, Anne André-Léonard, er pressens situation i Algeriet mærkbart bedre end i andre lande - end i Tunesien, som aviserne her til morgen taler om, og måske også end i det land, hun kommer fra. Jeg mener faktisk, at der finder en vis form for indirekte censur sted i Belgien, det har vi og andre konstateret i et vist antal affærer, der fordærver dette land. Det er ikke det eneste i Unionen i dette tilfælde, men jeg tror, det er forud for de andre lande i Unionen med visse ødelæggende udviklinger.
Vi gør således alt hvad vi kan for at svække tilliden til et land, Algeriet, som har et enormt problem, som skal hamle op med overgangen fra et kommunistisk styre til et pluralistisk styre, og som har indført et betydeligt antal reformer. Vi gør alt, hvad vi kan for at forhindre europæiske investorer i at tro selv den mindste smule på muligheden for en anderledes fremtid for dette land. Systematisk afsender vi absurde signaler, som hverken den algeriske offentlighed eller den europæiske offentlighed forstår, for naturligvis slet ikke at tale om investorerne og dem, som kunne tilføre Algeriet noget positivt. Det er det rene vanvid!

Lehideux
Hr. formand, vores kollega, André Soulier, skulle have talt her i Parlamentet i dag. Desværre er han blevet forhindret af uopsættelige grunde, så derfor taler jeg i hans sted. Enhver husker, at den delegation fra EuropaParlamentet, som begav sig til Alger i februar i år, ledet af netop André Soulier, konkluderede, at Algeriet var slået ind på en demokratisk proces siden valget af præsident Amin Zeroual.
Ved almindelige, frie valg lykkedes det at vælge et nationalt parlament, kendetegnet ved flere partier og diskussionsfrihed. Nogle måneder senere gjorde nye valg, der ligeledes var almindelige og frie, det muligt at indsætte kommunalråd i hele Algeriet. Vores kollegers konklusion var, at vi skulle opmuntre de bestræbelser, der således blev udfoldet for at indføre demokrati i Algeriet.
Siden da har de forskellige missioner, der har begivet sig til landet, bekræftet vores kollegers vurdering, uanset om det drejede sig om eksempelvis spanske, franske eller canadiske parlamentsdelegationer, eller om det panel, De Forenede Nationer havde udpeget sidste år, og som blev ledet af den tidligere portugisiske præsident, Mario Soares. Selvom alle forhindringer bør fjernes på denne vej mod demokratiet, behøver vi dog ikke af den grund fortie alle vores bekymringer eller afholde os fra venskabelige råd af den slags, der hører sig til mellem parlamenter, som er fast besluttet på at udbygge deres relationer. Det er sådan, det forholder sig med det beslutningsforslag, der i dag er lagt frem for forsamlingen.
Algeriet skal om nogle måneder vælge ny præsident. Det er ønskeligt og i såvel landets egen som Den Europæiske Unions interesse, at stemmeurnernes tale bliver utvetydig. En lykkelig afslutning på forhandlingerne med henblik på en underskrivelse af associationsaftalen mellem Europa og Algeriet afhænger heraf. Men én af forudsætningerne for en demokratisk debat er pressefrihed. Alle, der har været i Algeriet, har bemærket den usædvanligt frie tone i de aviser, der udkommer der i landet, uanset om de er fransk- eller arabisksprogede. Det er helt afgørende, at denne frihed opretholdes og garanteres. Dette afhænger naturligt nok af de grundlovssikrede garantier, men også af de økonomiske og finansielle vilkår, som bør herske i denne fra demokratiet udadskillelige sektor.

Bertens
Hr. formand, min gruppe er meget vred, for at sige det mildt, over Milosevics og parlamentet for Det Tidligere Jugoslaviens aktion mod ytringsfrihed. Milosevic forsøger ved at undertrykke alternative informationskilder at pålægge befolkningen sin vilje og mening. Milosevic er den gamle kommunismes og smalsporede nationalismes talerør, det ved alle, som var årsag til dramaet i Bosnien. Hvis han får chancen for at fortsætte sin diktatoriske politik ustraffet, får Kosovo-spørgsmålet lignende proportioner.
Jeg ved, og det er jeg glad for, at Kommissionen fører en aktiv politik for at fremme pressefriheden i Det Tidligere Jugoslavien. Jeg har desuden forstået, at Unionens indflydelse på Milosevics politik ikke er særlig stor. Dog håber jeg, at Kommissionen og medlemsstaterne kan yde en ekstra indsats til fordel for fri undervisning og frie medier. Ministerrådet skal være yderst årvågen med hensyn til den politiske og militære udvikling i Kosovo, og den militære trussel skal opretholdes, hvis vi vil sætte kraft bag vores politik over for Milosevic.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, Milosevic har ikke bare ført krig i ni år, først i Slovenien, Kroatien og Bosnien. Han har ikke bare installeret et apartheidregime i Kosovo og er ikke bare ansvarlig for fordrivelse, krig og død i denne region, han bringer også konstant ulykke over sit eget folk, serberne. Han voldtager sit eget folk! Efter at han er kommet til magten, hersker der vilkårlighed, angst og terror i Serbien. Han har planmæssigt ødelagt serbiske institutioner. Serberne føler sig som pariaer. To meget betydelige serbere har i et åbent brev opregnet for hr. Milosevic, hvad han har gjort mod sit folk. Han har gjort universitetet til en lokal bondeforening, skriver de. Han har gjort akademiet for kunst og videnskab til en slags kollegium. Han har devalueret medierne, parlamentet, lovgivningen og regeringen. Altsammen citater fra dette brev. Han har ladet borgerne forarmes, men beriget sin kone og hendes klike og sig selv. Hundredetusinder af unge mennesker - intelligentsiaen - forlader landet.
Milosevic er fræk, men Vesten er for bange og ude af stand til at sætte en stopper for hans meritter. Han bliver stadig smigret og ikke straffet, selvom han for det første efter Holbrooks forhandlingsresultat, som egentlig ikke var noget resultat, ikke har fremmet en politisk løsning af Kosovo-problemet. Den 4. november skulle forhandlingerne begynde - det har jeg ikke mærket noget til. For det andet: Dagen efter disse forhandlinger forbød Milosevic alle uafhængige medier. For det tredje: Få dage senere piskede han den mest udemokratiske presselov gennem et føjeligt parlament, og denne lov gør nu enhver journalist mundlam. For det fjerde: Universitetsloven indeholder en ensretning af lære og ideologi, og det har en stor betydning. Det driver nemlig den åndelige elite ud af landet, og de, som bliver i landet, er gået i indre eksil og er fjernt fra Europa.
Flertallet af serberne venter nu på et befrielsesslag, som atter giver dem frihed til at ånde frit - frihed til at skrive, læse og se. Det serbiske folk ville ved første lejlighed fravælge disse kriminelle, hvis det ellers havde et alternativ eller kunne se et. Denne lejlighed må vi hjælpe til med at skabe ved at støtte de uafhængige medier, som kan afsløre Milosevic, og vi må isolere Milosevic som samtalepartner. Den bedste vej til målet ville imidlertid være at anklage denne menneskeforagter som krigsforbryder i Haag. Det ville være et klart tegn. Som tysker kan jeg sige, at med Hitler ville man ikke have kunnet opbygge et demokratisk Tyskland. Med Milosevic kan Serbien aldrig blive til et demokrati!

Roubatis
Hr. formand, lukningen af aviser, idømmelsen af bøder, forfølgelserne af jounalister kompromitterer igen præsident Milosevic over for det internationale samfund. Den erfaring, vi har, viser dog, at foranstaltninger, der er rettet mod pressefriheden, med matematisk nøjagtighed før eller senere vil vende sig mod netop de personer, der tager disse foranstaltninger. Regeringen i Beograd bør indse, at den taktik, som den følger, ikke bidrager til at løse de store problemer, der findes i området. På den anden side bør vi hilse regeringsbeslutningen velkommen i Montenegro, en beslutning, der sikrer fuld ytringsfrihed i massemedierne, såvel de lokale som de internationale.
Europa-Parlamentet beder Beograd om at ændre holdning. Vi udtrykker vores solidaritet med de journalister og massemedier, der bliver forfulgt, og jeg vil gerne bede hr. van den Broek om at samarbejde med os, så vi kan hjælpe dem, der kæmper for tankefrihed.

Posselt
Hr. formand, jeg betragter for så vidt undertrykkelsen af universiteterne og medierne i Serbien som et opmuntrende tegn, for det viser, at der dér findes frihedssøgende kræfter, som desværre ses for lidt på det internationale niveau. Nu som før skærer man det serbiske folk og Milosevic over en kam med en tese om kollektiv skyld, som også andre folk har måttet lide under. Jeg vil gerne knytte an til det, som fru Pack sagde. Netop som tysker vil jeg gerne fremhæve, at man må skelne mellem diktatorerne og folkene. Vi må af al kraft støtte frihedsbevægelserne i det serbiske folk, og vi må mere intensivt end hidtil beskæftige os med spørgsmålet om, hvad der skal blive af Serbien. Besvarelsen af spørgsmål som BosnienHercegovina og Kosovo, som har ret til en selvstændig udvikling, hænger nemlig eksistentielt sammen med dette spørgsmål. Der kan aldrig blive frihed og fred i regionen, hvis ikke Milosevic endelig forsvinder og kommer for den internationale domstol!
International straffedomstol

De Luca
Hr. formand, begivenhederne i disse dage, såvel tilfældet Pinochet som tilfældene Priebke og Öcalan, bekræfter - hvis der ellers er brug for at bekræfte dette - at det er nødvendigt, eller rettere tvingende nødvendigt, med en international straffedomstol, der kan straffe forbrydelser mod menneskeheden. Den stadig mere konkrete svækkelse af FN's traditionelle rolle som verdensorganisation, der er i stand til at sikre fred og orden, gør det nødvendigt at oprette nogle nye internationale organer, der er mere fleksible - stadig under FN - og som skal kunne bekæmpe uhyrlige forbrydelser, såsom folkedrab, fremmedhad, tortur og krænkelse af menneskerettighederne.
Den beslutning, der blev truffet den 17. juli i Rom om for første gang i verden at oprette en international straffedomstol, er derfor af historisk betydning. Det er således ikke længere kun de stærkeste eller vinderne, der har ret; vi går derimod i retning af en sand retfærdighed for verdens borgere, hvor alle endelig er lige og bliver stillet for en uafhængig dommer. EuropaParlamentet, og mere generelt Den Europæiske Union, skal derfor gøre en indsats for, at de samfundsmæssige bestræbelser på konferencen i Rom ikke er forgæves, og med henblik på at opnå en tilslutning fra de medlemsstater, der endnu ikke har underskrevet statutten, på at opfordre alle Unionens medlemsstater til hurtigt at ratificere traktaten, og på at iværksætte nogle konkrete initiativer for at øge antallet af lande, der slutter sig til initiativet, også ved at gøre Den Europæiske Unions forbindelser til visse tredjelande afhængig af en sådan tilslutning.
Endelig skal alle Fællesskabets institutioner stille det hovedkrav, at man skal indføre alle de foranstaltninger, der er nødvendige for hurtigst muligt at oprette et forberedende udvalg ...
(Formanden afbrød taleren)

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissær van den Broek, jeg er meget glad for, at vi har fået denne debat. Der er ganske vist ikke så mange medlemmer til stede i salen - og det siger jeg også med henblik på afstemningen - men jeg håber, at Parlamentet, sådan som det har gjort tidligere, endnu en gang viser sin interesse for denne sag, og at det er nødvendigt at ratificere straffedomstolens statut, så den kan træde i kraft så hurtigt som muligt. Det var også takket være Kommissionen, og navnlig vores regeringer og de andre lande, at man med en historisk afstemning den 17. juli i Rom traf afgørelse om domstolens oprettelse. Det er nødvendigt med 60 lande, og vi anmoder sammen med Parlamentet om, at den 31. december 2000 bliver sidste frist, så denne domstol bliver en realitet, og så den ustraffethed, som alt for mange tyranner og diktatorer i dag nyder godt af - ikke kun de pensionerede ligesom Pinochet, men også de aktive ligesom Slobodan Milosevic med flere - kan høre op via oprettelsen af en international straffedomstol.
Den Europæiske Union har stået i forreste række i denne kamp. I Rom har man med stor succes, også takket være EuropaKommissionen, gjort en indsats, som også mange ikkestatslige organisationer bifaldt. Disse er i øvrigt samlet her i dag takket være et initiativ, vi har taget sammen med vores kollega Dupuis, Det Radikale Parti og bevægelsen »Non c'è pace senza giustizia «. Lad os således iværksætte en stor ratificeringskampagne, så domstolen kan blive oprettet den 1. januar 2001!

Lagendijk
Hr. formand, jeg er fristet til at sige: Det er som om, djævelen leger med det, men i virkeligheden har der aldrig været så mange gode grunde til hurtigt at oprette en permanent, international domstol. Det er allerede sagt: Pinochet-sagen. Det er mig klart, at i det tilfælde, hvor der anmodes om udlevering på grund af forbrydelser mod menneskeheden, ville en permanent, international domstol være på sin plads. Det aktuelle emne, som holder alle beskæftiget, udlevering eller anmodningen om udlevering af hr. Öcalan, eks-leder af PKK, er et mere indviklet tilfælde. Særligt fordi anmodningen kommer fra Tyrkiet, ét af de syv lande, som har stemt imod Rom-traktaten. Men også i denne sag er jeg overbevist om, at en international domstol ville være nyttig, selvom det kun ville være for at fastslå, hvad der er politik, og hvad der er strafferet i dennne sag. Vi mener, at der er grunde nok til hurtigt at oprette denne permanente, internationale domstol.

Carnero González
Hr. formand, oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol har været en succes for, hvad jeg ville betegne som borgernes diplomati, en stor offentlig bevægelse, som i et stort antal lande har fået snesevis af regeringer til at deltage i konferencen i Rom og derfor har medført oprettelsen af denne domstol.
Faren er, at denne domstol, som fra starten er oprettet med utilstrækkelig magt og bemyndigelser, kan ende i det, man kunne kalde »de retfærdiges limbo«, hvis regeringerne ikke skynder sig at deponere det nødvendige antal ratifikationsdokumenter og naturligvis opretter de nødvendige mekanismer, for at det relevante udvalg kan få igangsat denne domstol.
Endvidere er det nødvendigt, at dette borgernes diplomati, denne offentlighed, som var årsag til det, vi opnåede i Rom, får nogle positive signaler i denne retning. Dette gælder især, når der er indlysende sager på bordet, som tydeligt viser, at Den Internationale Straffedomstol er fuldstændigt velegnet til at dømme f.eks. kriminelle som den chilenske diktator Augusto Pinochet, der i de seneste uger har søgt tilflugt i de nationale lovgivningers krinkelkroge - og jeg vil her benytte lejligheden til at sige, gid næste onsdag bliver en dato, vi kan mindes som den dag, hvor der blev truffet beslutning om, at Pinochet skal udleveres til Spanien og dér dømmes for de forbrydelser, han er tiltalt for, intet mere og intet mindre end folkedrab, tortur og terrorisme.
Der er virkelig behov for Den Internationale Straffedomstol, så straffrihedens panserglas kan blive nedbrudt. Det er uhyrligt, at dette panserglas har eksisteret, for man vidste jo godt, hvem der var ansvarlig for forbrydelserne, men retfærdighedens lange arm kunne ikke nå dem. Derfor mener jeg, at Rådet og Kommissionen endnu en gang bør anstrenge sig kraftigt for, at den traktat, der blev udarbejdet i Rom, bliver underskrevet, for at ratifikationsinstrumentet deponeres, og for at Den Internationale Straffedomstol dermed hurtigst muligt bliver en realitet.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, vi har nu talt om tre beslutningsforslag, først om Algeriet, så om Serbien og nu om Den Internationale Straffedomstol. For mig har det egentlig være uhyggeligt betegnende, at begrebet Milosevic blev nævnt i næsten alle indlæg, lige meget hvilket tema, der blev talt om. Det burde egentlig vise os, at vi virkelig mangler en institution som en International Straffedomstol og en International Strafferet. Vi har to »små straffedomstole«, som beskæftiger sig med Jugoslavien og Rwanda, men de har netop helt sikkert ikke de muligheder, som en velfunderet International Straffedomstol ville have. De har ikke mulighed for, som det ville være nødvendigt, at gribe ind i nationale anliggender, når de ser, at det drejer sig om at tage sig af menneskerettigehder inden for visse rammer. De har heller ikke mulighed for virkelig at blande sig aktivt i en begivenhed med en helt uafhængig anklagemyndighed.
Jeg tror, det er nødvendigt, at også vi netop som europæere påvirker de stater, som endnu ikke har underskrevet Romtraktaten. Storbritannien og Tyskland f.eks. hører også til disse lande. Vi har brug for de underskrifter. Vi vil i gang med straffedomstolen i rette tid!
Akin Birdal

Bertens
Hr. formand, Kommissionen har allerede i sin progress report on Turkey angivet, at der ikke har været tale om en ærlig proces mod menneskerettighedsaktivisten Akin Birdal. Hvis denne sag er eller bliver retningsgivende for den tyrkiske regerings og justistsmyndighedernes holdning, tror jeg, at Tyrkiet foreløbig kan glemme alt om tiltrædelse. For tiltrædelsen er forbundet med strenge, klare, præcise og ærlige kriterier. Hvis Tyrkiet vil tiltræde, skal det arbejde på demokrati og menneskerettigheder. Jeg håber, præsident Demirel benåder hr. Birdal inden for rammen af demokratiet og det gode forhold mellem EU og Tyrkiet.
Desuden håber jeg, at det tyrkiske parlament på kort sigt gennemfører den nødvendige lovændring, som det længe har lovet, om demokrati, respekt for menneskerettigheder og garanti af en uafhængig retstat. Min gruppe stoler på, at Kommissionen og Rådet vil foretage sig det nødvendige i forbindelse med dette.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, jeg traf Akin Birdal for ca. to uger siden i Tyrkiet. Jeg så, hvordan han endnu lider under de kvæstelser, han fik ved attentatet. Jeg hørte hans tale, som han holdt på menneskerettighedskonferencen i Ankara, og jeg svarede på den. Det var en meget moderat tale. Jeg vil anbefale den tyrkiske regering virkelig at udnytte den nuværende situation til at tale med mennesker som Akin Birdal, som lægger en moderat holdning for dagen, og løse den interne krise i Tyrkiet, især hvad angår spørgsmålet om kurderne.
Jeg tror, det vil være i Akin Birdals ånd, at jeg nu fremsætter et par grundlæggende bemærkninger om den aktuelle krisesituation. Allerede i formiddags redegjorde Pauline Green og andre for, at vi afviser den holdning, som Tyrkiet i øjeblikket indtager i spørgsmålet om hr. Öcalan og hans mulige asyl. Særligt jeg, som bestræber mig på at skabe et fornuftigt forhold mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, og som af denne grund har været i Tyrkiet tre gange i år og ført forhandlinger, må afvise den tyrkiske holdning. Jeg vil gerne endnu en gang opfordre den tyrkiske regering til at gribe chancen nu, for at alle parter, selvom der kommer et positivt svar på en asylansøgning, afstår fra at anvende vold, også PKK og de kurdiske politiske repræsentanter. Der bør føres samtaler, som ikke nødvendigvis skal føres med PKK, men hvor også Akin Birdal kunne være en mulig samtalepartner, så der kan findes en løsning med hensyn til sprogligt og kulturelt selvstyre inden for et fælles Tyrkiet. Også det kæmper Akin Birdal og hans organisation for. Jeg mener derfor helt i tråd med Akin Birdal, at den tyrkiske regering skal gribe denne chance for at få det bedste ud af denne krisesituation og stræbe efter en fredelig intern løsning på det kurdiske spørgsmål.

Wolf
Hr. formand, ærede hr. kommissær, vi har her at gøre med et specifikt tilfælde. Domfældelsen af Akin Birdal har faktisk til formål at udstede et politikforbud i Tyrkiet med hensyn til det kurdiske spørgsmål. Det blokerer virkelig situationen.
For det andet må vi ikke glemme, at der netop i det tyrkiske parlament er en proces i gang, som skal revidere straffeloven og afskaffe paragrafferne 312 og 159, som Akin Birdal er blevet dømt efter, samt artikel 8 i antiterror-loven. I denne situation er det for det første politisk nødvendigt, at Tyrkiet udnytter den chance for dialog, som Akin Birdal altid har stået for, og for det andet humanistisk nødvendigt, at Akin Birdal, som blev et offer for mørke kræfters attentat og stadig lider under følgerne, får adgang til medicinsk behandling også i Europa. I denne ånd må vi som venner af Tyrkiet appellere til, at den tyrkiske regering ændrer sin holdning.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, når seks grupper i dette parlament indgiver et fælles beslutningsforslag og også vil vedtage det, så må det være et signal til den tyrkiske regering og den tyrkiske præsident om, at dette spørgsmål, nemlig domfældelsen af formanden for den tyrkiske forening for menneskerettigheder, som mange af os, f.eks. hr. Swoboda, kender fra mange samtaler i de forløbne år, ikke bare er en sag, som man taler om rent rutinemæssigt her. For os er denne sag tværtimod en prøvesten for Tyrkiets evne til demokrati og en prøvesten for overholdelsen af menneskerettighederne. Kommissær van den Broek fremlagde jo for kort tid siden en rapport om status for forbindelserne. Vi kan alle stadig huske, da vi gik ind for toldunionen, hvilke løfter den daværende regering kom med med hensyn til tilpasning af forfatningen og udøvelse af menneskerettigheder, hvilket dog hidtil ikke har fundet sted, så at vi efter min overbevisning ikke kan give Tyrkiet nogen udsigt til et konkret tiltrædelsesperspektiv, så længe vi ikke kan opnå konkrete fremskridt inden for disse grundlæggende spørgsmål om ytringsfrihed og menneskerettigheder.
Det siger jeg så klart, selvom jeg ved, at vi i de forløbne uger absolut har konstateret en forbedring af forholdet. Det er ikke nok. Der skal yderligere fremskridt til. Den tyrkiske præsident Demirel, som blot for et par dage siden optrådte i Wien med krav med hensyn til optagelse i kredsen af tiltrædelseskandidater, må gribe chancen for at benåde Akin Birdal. Jeg tror, det ville være en konkret test af Tyrkiets evne til at have tættere forbindelser til Europa. Alt andet vil ikke bringe os fremad. Derfor støtter vi som PPE-gruppe det fælles beslutningsforslag. Vi håber, det er et positivt signal og ikke vil føre til en yderligere skærpelse af forbindelserne mellem Europa og Tyrkiet som f.eks. i tilfældet Öcalan.

Ephremidis
Hr. formand, Birdals tilfælde handler i første række om en dom fra en tyrkisk kriminaldomstol. Hr. kommissær, disse domstole karakteriseres i en rapport af Kommissionen desangående - åbenlyst påvirket af Deres erfaring, eftersom De følger udviklingen i Tyrkiet - som uegnede af natur til at kunne yde den anklagede mulighed for en retfærdig dom. Af en sådan domstol er han blevet dømt. For det andet er der ikke nogen mulighed for at appellere til en højere instans. Følgelig er der tale om en endelig dom. Alle de konsekvenser, der skader Birdal, vil følge ham resten af livet, endog at han ikke kan komme under lægelig pleje, indtil han er forsvundet biologisk, noget de ikke kunne opnå ved mordforsøget mod ham. Den eneste udvej er, at Demirel benåder ham, og den eneste måde er, at Kommissionen presser på, for at han får denne benådning. Hr. formand, det er en sag, der ikke kun vedrører Birdal. Det handler om det tyrkiske folks rettigheder, det handler om vores egne rettigheder. Sagen om Öcalan er tilsvarende. Vi bliver nødt til at gøre modstand, så den tyrkiske pression ikke får nogen mulighed, og ej heller den amerikanske pression, for at myrde ham enten ved henrettelse eller ved at sende ham til Tyrkiets galejer, som man plejer. Begge personer står som symboler for fred, frihed og demokrati. Især om Birdal vil jeg gerne fortælle Dem, at Tyrkiets Strafferet som grund til, at kriminalretten dømte ham, angav, at hovedindholdet, hovedretningen i hans virke var frihed og fred. Han er blevet en fange af denne dom, og De i Kommissionen er medansvarlige, hvis De ikke griber ind, for at han bliver benådet.
Teologisk fakultet i Chalki

Roubatis
Hr. formand, jeg bliver ikke længere overrasket over den tyrkiske stats handlinger, sådan som dem vi forhandler i dag, og jeg er bange for, at det ikke er sidste gang, vi forhandler sådanne handlinger fra den tyrkiske stat. Terror, fjendsk overtrædelse af menneskerettighederne og religionsfriheden, ulovlige og ubegrundede domme, ja selv bombeaktioner er nogle af de elementer, som udgør billedet af den tyrkiske stats taktik over for Det Økumeniske Patriarkat, det vil sige det verdensomspændende åndelige center for 300 millioner ortodokse kristne. De ortodokses historiske og traditionelle leder, den Økumeniske Patriark Bartholomæus, der som regel foretrækker en afdæmpet politik, udtrykte følgende: »Vi er ikke indtrængere, omplantede eller fremmede, vi er et indfødt element på dette sted. Den lighed for loven, den retfærdighed og den religonsfrihed, som den tyrkiske retfærdighed taler om, gælder kun på papiret.«
Det er tydeligt, hvad Tyrkiet sigter til med denne taktik. Den skal en gang for alle afslutte sagen om det teologiske fakultet i Chalki. Den skal en gang for alle gøre op med de kristne, der lever i Tyrkiet. Den sigter til at terrorisere disse borgere, tyrkiske borger, der tilfældigvis er kristne. Sagen om det teologiske fakultet i Chalki viser endnu en gang det generelle problem med respekten for menneskerettigheder i Tyrkiet. EU kan ikke spille døv, når der allerede fra første dag foregik en international mobilisering mod og fordømmelse af disse uacceptable, tyrkiske handlinger. EU, og nærmere bestemt hr. van den Broek, skal anmode om beskyttelse af Det Økumeniske Patriarkat og det ortodokse samfund, sådan som det står i Lausanne-freden. Unionen skal desuden også anmode om beskyttelse af selve det tyrkiske folk, som dagligt bliver offer for den tyrkiske stats taktik.

Wolf
Hr. formand, jeg tror, vi bliver nødt til at skelne her. Vi bør ikke tillægge Tyrkiet et væsen, som vi så tilskriver alt muligt. Der stilles virkelig krav til Tyrkiet om handling i denne sag. Den forvaltningsakt, som lukkede skolen, må trækkes tilbage. Her må den tyrkiske regering gøre det klart, at religionsfriheden, en grundlæggende menneskeret, er sikret i Tyrkiet. Det Økumeniske Patriarkat kræver, at denne forvaltningsakt trækkes tilbage, og her bør Den Europæiske Union med al tydelighed gøre det klart, at dette er en elementær betingelse for den fortsatte dialog med Tyrkiet.
Der er trods alt tale om det højeste uddannelsessted for det, man kunne kalde den ortodokse tros centrering omkring Konstantinopel, som jo eksisterer over hele verden, og set i lyset af, at man traktatmæssigt har forpligtet sig til at respektere mindretalsrettighederne, er det ikke håndteret på en acceptabel måde. Vi bør imidlertid også huske på, at det også krænker islams love at forholde sig sådan, for også profeten Muhammed krævede udtrykkeligt religionsfrihed, og det bør vi minde os selv og samtalepartnerne om.

Daskalaki
Hr. formand, Det Økumeniske Patriarkat og de nu meget få grækere i Konstantinopel har været der i mange århundreder, længe før først Det Osmanniske Rige og siden Den Tyrkiske Stat opstod. De udgør - sådan som også Patriarken har udtalt og som hr. Roubatis nævnte før - et indfødt element på stedet. De tilhører dette sted, de er ikke kommet andetsteds fra. De er ikke fremmede eller tilflyttere, hvor meget det end er lykkedes Tyrkiet i løbet af årene at udradere det græske element ved systematiske fremgangsmåder og med al slags vold. Den sidste fremgangsmåde i rækken er den ulovlige og ubegrundede afsættelse af de tilsynsførende på det teologiske fakultet i Chalki. Målet er tydeligt: at fratage fakultetet sin formue og især at forhindre, at det kommer til at fungere igen. Der er i grunden tale om endnu en terrorhandling fra et lands side, der ikke respekterer menneskerettighederne og som ikke tøver med at udslynge alle mulige trusler i alle retninger. Vi sagde det også i formiddags under en lang forhandling om hvad, der foregår i Italien.
Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at tale i lang tid for at understrege sagens alvor. Vores fælles beslutningsforslag viser det tydeligt. Jeg vil blot til sidst sige, at hvis Tyrkiet fortsat opfører sig frækt og fjerner sig fra de europæiske idealer, så sker det bl.a. også, fordi Europa ved altid kun at prioritere økonomiske interesser og kriterier ikke har givet det mulighed for i bund og grund at forstå, at menneskerettighederne bør have fortrinsret.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg tilhører dem, der tror på et moderne og progressivt Tyrkiet, som vil finde sin europæiske udvikling på et tidspunkt. Men det er mit indtryk, at Tyrkiet ikke selv tror på det. Et af de mange tegn, vi har herpå, er, hvorledes det opfører sig over for Det Økumeniske Patriarkat i Konstantinopel, og hvordan det har opført sig i dette konkrete tilfælde over for det teologiske fakultet i Chalki. Tyrkiet skader sit eget billede, skønt det burde forstå, at Det Økumeniske Patriarkat i Konstantinopel tilfører ikke kun selve Konstantinopel, men også Tyrkiet som stat en særlig glans.
Efter at Tyrkiet i realiteten har lukket fakultetet i Chalki, griber det nu også ind over for fakultetets tilsynsførende, som var det sidste bevis på, at dette fakultet, om ikke andet, så førte en hensygnende tilværelse. Som De ved, har den amerikanske kongres gentagne gange beskæftiget sig med netop dette emne. Endelig i dag beskæftiger det Europa-Parlamentet. Hr. kommissær, jeg er af den mening, at det også bør beskæftige Europa-Kommissionen. Jeg forstår den økonomiske betydning, som Tyrkiet har. Jeg forstår den betydning, som handlen og de økonomiske aftaler har - i øvrigt findes der overalt forretningsfolk, der har forbindelser med Tyrkiet, selv i mit eget land, og det er rigtigt, at de har det - men derudover, ud over handlen findes der også menneskerettighederne, der findes også vores kultur, der findes også respekten for forskellighed. Dette bør ikke kun findes på papiret, men vi bør kræve det resolut af tyrkerne, eftersom det ser ud til, at de selv kun har det i deres grundlov for at kunne kigge på det, for at kunne påkalde sig, at de formelt respekterer menneskerettighederne, for i virkeligheden overtræder de dem.
Lad os altså reagere på Patriark Bartholomæus' invitation, denne mådeholdne, religiøse leder, lad os mobilisere os omkring dette emne. Jeg mener, at det er vigtigt for vores kultur og for de værdier, som EU tror på.

Ephremidis
Hr. formand, for det første vil jeg gerne sige, at eftersom vi enstemmigt stemmer for denne fælles beslutning, så bør Kommissionen og de øvrige institutioner langt om længe reagere, for, efter hvad jeg har hørt, har nu også Uncle Sam sagt ja, Kongressen reagerer. Tøv ikke, efterlign dem, når de endelig gør noget positivt.
Det andet, jeg gerne vil sige, er, at denne handling fra den tyrkiske regerings side - jeg taler ikke om Tyrkiet, jeg holder Tyrkiet, det vil sige det tyrkiske folk, uden for det statslige totalitære styre, uden for det reaktionære, fascistiske, herskende styre - undergraver Patriarkatets virke, når den afskærer det fra det driftsorgan, som fakultetet i Chalki er. Et fakultet, hr. formand, - og jeg er tilfældigvis født på de kanter, så jeg ved det - der fremstod som et moralsk, kulturelt, religiøst og pacifistisk fyrtårn for alle de folk, der levede i Lilleasien.
Så kom i bevægelse, glem jeres halve løsninger, glem jeres bortforklaringer, glem investeringerne, glem pipe-lines, olie og gas og husk langt om længe på, at I gerne vil kaldes en demokratisk institution, en demokratisk organisation, Den Europæiske Union.

Lindqvist
Hr. formand, hr. kommissær, lukningen af fakultetet i Chalki i Tyrkiet er bare et led i en proces, som har foregået i årevis. Tyrkiet tager sig friheder, som ingen andre lande i Europa tager. Vi skal naturligvis reagere mod dette, der er et direkte brud på religionsfriheden, hvilket er helt uacceptabelt.
Det er præcist det samme, der sker i disse dage i Tyrkiet: forfølgelse af kurdere og krigen mod kurderne siden 1984. Den tyrkiske regerings reaktioner i dag mod Italien er jo bare et udtryk for præcist samme sag.
Vi fra EU's medlemslande må reagere mod dette. Nu er der en mulighed for at gøre det ved at kræve, at Tyrkiet opfylder sine forpligtelser i toldunionsaftalen - vi har jo en aftale med Tyrkiet. Vi må sørge for, at vi fra EU's side gør, hvad vi kan for at få gennemført denne aftale, for at få standset krigen mod kurderne og for at give Öcalan asyl i Italien.
Antisemitisme i Rusland

Goerens
Hr. formand, den primitive, uansvarlige, ja gemene karakter i Makasjovs udtalelser oprører og ængster os i mere end én forstand. Den tidligere general Makasjovs ansporing til had mod jøderne er en velkendt mekanisme. Skønt den økonomiske, sociale og politiske situation er alarmerende, er der nogle, der ikke kan modstå fristelsen til at genskabe den politiske og nationale enhed ved at udbrede hadefulde budskaber, der anklager et mindretal, i dette tilfælde det jødiske.
Det er frem for alt bekymrende at konstatere, at det kommunistiske parti i Den Russiske Føderation, i stedet for uden forbehold at fordømme antisemitiske udtalelser af én af deres egne, vælger at prioritere korpsånden højest og nægter at leve op til det ansvar, der trænger sig på i en situation som denne: at gennemføre en mistillidsdagsorden mod Makasjov. Det er så meget mere beklageligt, som det ikke skorter på internationale mekanismer for at vise Rusland, hvad det burde gøre. Jo mindre Dumaen tager afstand fra opførsler af den art, jo mere fjerner den sig fra at overholde de principper, Rusland tilsluttede sig, da det blev medlem af Europarådet.
Vi opfordrer derfor Dumaen til at genoverveje sin afgørelse og på ny tage stilling til en mistillidsdagsorden.

Swoboda
Hr. formand, jeg må undskylde kollega Barros Moura. Jeg vil imidlertid gerne sige et par sætninger på min gruppes vegne. Jeg mener, det er uacceptabelt, hvad der nu desværre er sket igen. Antisemitisme er en af racismens fremtrædelsesformer, som har anrettet så megen ulykke i Europa og ud over Europa, at vi må tilbagevise den slags ytringer på det skarpeste. Jeg er særligt berørt af, at Dumaen og disse partivenner ikke har kunnet finde det rette svar. Det kan ikke tåles og tolereres, at vi i dag efter denne store katastrofe, som ramte den jødiske befolkning på dette kontinent, efter de mangfoldige antisemitiske gerninger og ytringer netop i Østeuropa og i Rusland, lader en antisemitisk ytring gå upåtalt hen. Vi må derfor tilbagevise det på det skarpeste og appellere til repræsentanterne i det russiske parlament om klart og tydeligt at sige til deres kolleger: En antisemitisk ytring må ikke og kan aldrig tolereres.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, når man ser, hvad der sker i Rusland i øjeblikket, og hører general Makasjovs udtalelser, løber det en koldt ned ad ryggen, for åbenbart er det de værste kommunistiske reaktionære fra Stalintiden, der nu kommer frem igen, og der fremsættes antisemitiske udtalelser i en form, så de personer, der er berørt af det i Rusland, virkelig bliver bange.
Jeg vil gerne minde Dem om, at Rusland er et land, hvor der den dag i dag stadig findes et såkaldt jødisk-autonomt område. Det er den region, som Stalin i sin tid sendte mange jøder til. Den ligger i det østligste Sibirien, og her lever der den dag i dag en lille gruppe af disse jøder, som virkelig føler sig truet, som må frygte for deres overlevelse. Disse jøder er blot et eksempel for mange andre, som lever i Rusland. Vi kan ikke bare se stiltiende til! I dette århundrede har vi allerede set de værste, mest gruopvækkende gerninger. Vi kan ikke acceptere noget sådant, ikke bare se til en gang til!
Hr. kommissær, tidligere talte vi om fødevarehjælpen. Måske kan man nævne dette emne i forbindelse med enhver samtale om fødevarehjælpen!

van Bladel
Hr. formand, vi begyndte aktualitetsdebatten med den dramatiske fødevaresituation i Rusland, og vi slutter af med et tragisk aspekt fra det åndelige liv: antisemitismen. Det berører mig virkelig dybt, at der efter flere århundredes pogromer og et umuligt liv i shettels , at Dumaen, vores kolleger, ikke er villige til at udtale sig imod voldelige former for antisemitisme. Russiske politikere af jødisk oprindelse har svært ved at gøre karriere, hvis de har autentiske jødiske navne. Derfor blev det først for nylig kendt, at den nuværende russiske premierminister af disse grunde tog navnet Primakov. Siden maj slås rabbiner og jeshivah -studerende ned, og brandbomber smides i synagoger. Parlamentet skal over for Dumaen insistere på, at den gør noget for at bekæmpe racisme, fremmedhad og anvender lovlige instrumenter til det formål. Men, hr. formand, også inden for EU er forholdsreglerne mod politiske partier med lignende opfattelser ikke særligt effektive. Finansielle straffe og frihedsstraffe hjælper ikke, at forbyde et parti med racistiske opfattelser fører udelukkende til oprettelsen af et nyt parti under et andet navn. Et godt middel er efter min mening at afskaffe retten til passiv valgret. Heller ikke i mit land eksisterer denne retsforanstaltning, men den franske dommer har helt bestemt forstået det. Afskaffelse af passiv valgret for racistiske partier skal fremmes, og hos Dumaen, hr. formand, skal der fortsat insisteres på tese 9 mod antisemitisme i Rusland.

Schroedter
Hr. formand, ethvert menneske skylder ethvert andet menneske at anerkende hans værdighed. Det gælder ligevel i økonomiske krisetider og i gode tider. Antisemitisme minder os om vores kontinents mørkeste tider og om tider, hvor disse værdier blev trådt under fode af utallige mennesker. Det er derfor vores generations fælles opgave at kvæle antisemitismen i dens vorden. Det gælder for vores lande som for vores partnere. Derfor opfordrer vi Dumaen til at udvikle en højere sensibilitet og til med bestemthed at afvise udtalelser, som krænker Ruslands jøders værdighed. En så nederdrægtig populisme fra nogle politikeres side smigrer nemlig de ekstreme nationalistiske grupper i Rusland, og det er en fare for demokratiet i dette land.
Hr. van den Broek, vi ved, at det er græsrodsorganisationerne i Moskva, der forsøger at gøre noget på dette område. Jeg spørger Dem nu: Er det ikke muligt at give de penge, som De endnu ikke har brugt inden for rammerne af Tacis-demokratilinjen, til netop disse grupper, så De virkelig bruger dem i overensstemmelse med det krav, som vi talte om i tirsdags?

Blot
Hr. formand, jeg fordømmer antisemitisk had, uanset hvor det kommer fra. Men læsningen af Deres Dumafjendtlige beslutningsforslag har oprigtigt chokeret mig. Skal man virkelig for enhver pris give den ganske verden moralske lærestreger, når der oven i købet i de foreslåede tekster er spor af en antirussisk og antislavisk racisme, som jeg finder helt og aldeles utilstedelig?Behøver jeg erindre om, at slaverne var de første ofre for Den Anden Verdenskrig, og at russerne nåede op på flere døde end noget andet folk i kampen mod nazihæren? Behøver jeg erindre om, at Patriarken for Moskva og alle Ruslande for nylig hele to gange har fordømt det antisemitiske had?
Det er uhørt, at visse af vores kolleger vil give den russiske stats Duma ordrer, som det er tilfældet i punkt 4 i det fælles beslutningsforslag, som om udlændinge skulle kommandere rundt med folkets valgte repræsentanter. Dumaen er suveræn i sine afstemninger, og det er godt, det er således. Hvad ville De mon sige, hvis de russiske deputerede ville give ordrer om, hvordan Europa-Parlmentets medlemmer skulle stemme? Det er for øvrigt skandaløst hele tiden og systematisk at sidestille den russiske patriotisme med antisemitisme. Man søger ethvert muligt påskud for at svække Rusland eller enhver anden nation, som yder modstand mod den ny, kapitalistiske verdensorden. Det er sådan, det forholder sig.
Endelig kan vi konstatere et beklageligt skred i brugen af selve termen antisemitisk. Tidligere var det klart nok, en antisemit, det var én, der hadede jøder. Hvilket bør fordømmes, det er vi enige om. Men i dag betegner man undertiden en person som antisemit, simpelthen fordi den israelske lobby ikke kan lide vedkommende. Det er en måde at eliminere en person på, rent politisk. En sådan arrogance tjener hverken venskabet mellem folkeslagene eller demokratiets sag, og heller ikke den legitime kamp mod racehad. Man opbygger ikke venskab mellem folkeslagene og mellem Europa og Rusland ved at opføre sig som aggressive farisæere, optændte af foragt for Dumaen og hele det russiske folk.

Amadeo
Hr. formand, delegationen fra Den Nationale Alliance bifalder beslutningsforslaget i forbindelse med de bølger af voldsom antisemitisme, der har været i Rusland. Desværre lader det til, at historien ikke har nyttet noget, eftersom det ikke er første gang, man i et kriseramt land giver de såkaldte jødiske sammensværgelser skylden. Det er således nødvendigt at udvise den størst mulige fasthed, når sådanne udtryk for politisk demens skal isoleres, og vi skal handle med alle de midler, vi har til rådighed, for at tage sådanne frembrud af had og diskrimination i opløbet. Det er netop grunden til, at jeg lægger vægt på at supplere de oplysninger, De er i besiddelse af, ved at gøre opmærksom på, at samme general Makasjov - og her citerer jeg en velanskrevet italiensk avis, Corriere della sera - «fik et stort bifald under demonstrationerne i forbindelse med 81-årsdagen for Oktoberrevolutionen«.
Ved disse demonstrationer var der delegationer til stede fra de to italienske kommunistpartier, nemlig Rifondazione comunista og Italiens Kommunistiske Parti. Førstnævnte var en del af Prodi-regeringens flertal, og sidstnævnte har ministre i D'Alemaregeringen. Og det forekommer mig ikke, at den italienske regeringschef endnu har fremsat noget krav om forklaringer eller afstandtagen fra de personers side, der er med i hans regering, og som samtidig marcherer side om side med folk, som opfordrer til fremmedhad og religiøst had, hvad enten de er kommunister eller yderliggående nationalister.

van den Broek
Hr. formand, debatterne her i Parlamentet om menneskerettigheder er alt andet end opmuntrende, men derfor ikke mindre vigtige. Lad mig forsøge kortfattet at reagere på de emner, som er blevet behandlet, jeg begynder med Algeriet.
Det er tydeligt for alle, og jeg har heller ikke hørt andre meninger i dette Paralament, at for så vidt der stadigvæk er tale om en anelse fremgang på området for demokratisering og pressefrihed i Algeriet, at der stadig er meget tilbage at ønske. Men det er også derfor, at Kommissionen og EU allerede i længere tid anvender vigtige midler for navnlig at fremme pressefriheden i Algeriet. De ved, at der stilles et betydeligt beløb til disposition for Middelhavslandene, hvoraf en stor del går til Algeriet. Det er ironisk, at når vi taler om pressefriheden, at den utilladelige og vedvarende stigning af volden i Algeriet ikke sættes i gabestokken samtidigt, for i de sidste par uger er der på ny koldblodigt blevet myrdet mange uskyldige borgere. Det viser endnu mere, hvor meget der skal forandres i Algeriet, før der kan tales om en demokratisk retsstat.
Vi ved, hvor kompleks det er. Vi ved også, at Unionen forsøger at holde dialogen med Algeriet åben. Selv for at komme frem til afslutning af en associationsaftale, som også vil institutionalisere den politiske dialog, men vi støder, hvad det angår, på en ret reserveret holdning fra Algeriets side. Jeg er enig i meget af det, som er sagt om Jugoslavien og præsident Milosevic. Også det har vi tit drøftet. Det er dog ikke tilfældigt, at vi stadigvæk skal holde fast ved en omfattende sanktionspolitik over for Jugoslavien. Vores kritik og vores indvendinger omfatter også pressefriheden. De fleste medier i Forbundsrepublikken Jugoslavien, som der nu også lægges pres, såsom Radio Index, Donas eller Nasa Borba, har modtaget finansiel støtte fra Fællesskabet.
I 1997 blev der givet ca. 4 millioner i støtte til de uafhængige medier i Jugoslavien og i 1998 mere end 5, 6 millioner af de 10 millioner, som vi havde til rådighed for det samlede tidligere Jugoslavien. Det har altså al opmærksomhed.
De forstår, når vi taler om Jugoslavien, at vi for øjeblikket lægger vægt på bidrag, som kan fremme en løsning af det akutte problem i Kosovo, men det vil ikke sige, at vi skænker andre demokratiserings- og demokratiaspekter i Forbundsrepublikken Jugoslavien mindre opmærksomhed. Men også til dette punkt må jeg sige, at hr. Milosevic ikke ret tit giver os grund til optimisme.
Jeg er enig i alt det, som er sagt om Den Internationale Straffedomstol. Kommissonen glæder sig naturligvis over den succesrige afslutning på konferencen, hvor denne domstol blev oprettet. Selvom der ikke kunne tages fuldstændigt hensyn til alle ønsker, danner vedtægterne for denne domstol grundlaget for en målrettet og troværdig domstol, så de fleste forfærdelige forbrydelser mod menneskeheden ikke længere behøver at forblive ustraffet, og mulige kriminelle, og det er slet ikke mindre vigtigt, kan gøres modløse. Vi håber derfor også, at det krævede antal på 60 ratifikationer hurtigt nås.
Vi har også så tit drøftet Tyrkiet, især med hensyn til politikken og menneskerettighedssituationen i dette land. Vi deler også Parlamentets bekymring over Akir Birdals dom, og den nylige fyring af ledelsen af det teologiske fakultet i Chalki. Alle de, som allerede har set vores fremskridtsrapport om den politiske situation i Tyrkiet, kan tydeligt læse, hvor bekymrede vi er.
Jeg har for nylig haft kontakt med Tyrkiets udenrigsminister og har sagt: Se, De har anmodet Den Europæiske Union om at bedømme Dem som fremtidigt medlem af EU på grundlag af København-kriterierne. Hvad det angår: Noblesse oblige , se der, hvad den politiske prøve har lært os. Lad os især intensivere den politiske dialog for at forsøge at forbedre denne ofte uacceptable situation. Det jeg her har nævnt, udgør en del heraf.
Til sidst er jeg helt enig i alt, hvad der er sagt om antisemitismen i Rusland, som her og der stikker hovedet frem igen. Utilladeligt og uacceptabelt er de eneste ord, som passer hertil. Det er desværre ikke første gang i den russiske historie, at det forsøges at gøre medlemmer af den jødiske befolkning til syndebukke for en krisesituation. Set på den baggrund er de antisemitiske udtalelser fra et medlem af Dumaen, tilhørende det kommunistiske parti, endnu mere uacceptable, især nu hvor de samme medlemmer af det kommunistiske parti har forhindret, at det pågældende medlems immunitet kan ophæves.
Der er heldigvis også andre meninger blandt fremtrædende personer, hvorunder Moskvas borgmester, Loesjkov, der har distanceret sig fra denne udtalelse, og således også nogle fremstående organisationer i Rusland. Det er endvidere opmuntrende, og lad os også se på den positive side, at den russiske statsadvokat har meddelt, at han undersøger sagen, og at tilfældet drøftes i det russiske sikkerhedsråd.
Til sidst vender også Dumaen efter al sandsynlighed tilbage til sagen i næste uge, og jeg kan forestille mig, at også EuropaParlamentet, som har nær kontakt til medlemmer af Dumaen inden for rammerne af det parlamentariske samarbejdsråd under den partneraftale, som Unionen har med Rusland, vil forhøre sig hos sine kolleger angående dette, sådan som vi vil gøre i vores regelmæssige kontakter med den russiske regering.
Mange tak, hr. formand, det var, hvad jeg ville sige om disse forhold.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Hr. Swoboda, De havde et spørgsmål?

Swoboda
Fru formand, jeg spurgte helt konkret kommissæren, om han er indstillet på at gøre alt, hvad der står i hans magt, for at de penge, der er stillet til rådighed for den serbiske presse eller medierne, faktisk også udbetales hurtigt. Ellers vil nogle medier måtte lukke ikke kun på grund af Milosevic, men også fordi pengene kommer for sent. Hr. kommissær, jeg beder Dem om kort at besvare dette.

Posselt
Fru formand, mit indlæg drejer sig om den afstemning, der skal finde sted om et øjeblik, for det er sådan, at der denne gang igen er sket noget, som jeg allerede har påtalt for flere måneder siden. De fælles beslutningsforslag foreligger ganske vist på alle sprog, men udgangsteksterne gør ikke. Som De ved, sker der ofte det, at fælles beslutningsforslag forkastes, og så skal der stemmes om udgangsteksterne. I henhold til artikel 102, stk. 1, er det imidlertid faktisk ikke muligt, fordi de ikke foreligger på alle sprog. Efter min sidste klage hørte det da også op. I dag er det nu for første gang igen sådan, at udgangsteksterne ikke foreligger, og jeg beder Dem sørge for, at dette bliver bragt i orden næste gang!

Formanden
Hr. Posselt, jeg forstår Deres indvending, men De må tænke på, at det drejer sig om en uhyrlig mængde oversættelser, som i givet fald skulle laves. Jeg vil forelægge det en gang til, men i og for sig foreligger der allerede en beslutning om det.
Hr. Roubatis, De havde et spørgsmål mere til hr. kommissær van den Broek?

Roubatis
Fru formand, under den foregående forhandling bad alle talerne hr. van den Broek om at gøre noget specifikt angående lukningen af det teologiske fakultet i Chalki. Hr. van den Broek fortalte os ikke, hvad han specifikt vil gøre, hvilke specifikke tiltag han vil tage for at få de tyrkiske myndigheder til at tillade, at fakultetet kommer til at fungere på den måde, som det bør fungere på.

van den Broek
Fru formand, jeg lover, at jeg ved den følgende kontakt med Tyrkiet vil gøre opmærksomhed på denne sag, og jeg også vil formidle Kommissionens følelser, som er i overensstemmelse med Parlamentets.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær van den Broek.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted umiddelbart efter forhandlingen.

Formanden
Vi går nu over til afstemning.

Afstemning
Andersson, Lööw og Sandberg-Fries
Med denne stemmeforklaring vil vi understrege vigtigheden af, at patentansøgninger og al patenthåndtering i øvrigt kan foregå på alle medlemsstaternes officielle sprog. Vi mener, at en anden ordning vil være til skade for udviklingen af foretagsomhed og for opblomstring af innovative aktiviteter i Den Europæiske Union. Det glæder os, at betænkningen fremsætter spørgsmålet om patenthåndtering og sprog på tilfredsstillende vis.

Bonde, Krarup og Sandbæk
Det europæiske patentsystem baserer sig på München-konventionen fra 1973, som er en mellemstatslig aftale. Patenter udstedt i henhold til denne konvention kan have virkning i samtlige lande, der har ratificeret konventionen, det vil sige alle EU-landene samt en række andre lande. Konventionen gør det muligt at opnå patentbeskyttelse i mere end én stat via en centraliseret procedure, som administreres af Den Europæiske Patentmyndighed. Patenter udstedt i henhold til denne procedure er underkastet de enkelte landes nationale ret.
Man har senere forsøgt sig med to andre patentkonventioner eller -aftaler, nemlig Luxembourg-konventionen om EF-patentet fra 1975 og aftalen om EF-patenter fra 1989, som er et supplement til førstnævnte. Disse to instrumenter er endnu ikke trådt i kraft. Nu har man så planer om at lave endnu et EF-patent, som vil få gyldighed for hele EU's område. Medlemslandenes domstole får alene kompetence til at træffe afgørelse i spørgsmål om krænkelse af EF-patenter, og appelorganet tænkes at blive EF-retten i Første Instans.
Vi mener, at indførelsen af et EF-patent er en helt igennem overflødig ordning. Når man engang har forsøgt sig med aftaler om EF-patenter, som efter 23 år endnu ikke er trådt i kraft, hvorfor så gøre samme fejltagelse en gang til? Et EF-patent vil tilmed være gyldig i færre lande end et patent udstedt i henhold til München-konventionen. Vi kan fuldt ud tilslutte os den betragtning i betænkningen, som siger, »at den nuværende kombination af den europæiske patentkonvention og de nationale patentsystemer... udgør et velfungerende patentsystem inden for EØS«.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Forslaget om at indføre et EF-patent er et eksempel på en unødvendig regulering og dobbeltadministration på EU-niveau. Som det fremgår af punkt E i betænkningen, så fungerer den nuværende mellemstatslige og nationale ordning for patent i Europa fint. Vi har derfor stemt imod betænkningen.

Lindqvist
Der har i mange år eksisteret et europæisk patentsystem på mellemstatsligt niveau. Det fungerer udmærket og er koblet sammen med det vigtige standardiseringsarbejde. Der er ingen grund til at opbygge nye systemer, blot for at de skal være EU-mærkede. Enhver reform bør derfor bygge videre på de eksisterende patentsystemer, så de opdateres til den moderne industriverden.

Theorin og Wibe
I punkt J står der, at »medlemsstaterne ikke bør give afkald på at benytte deres nationale sprog« i forbindelse med patenter og patentretter. Det bør styrkes til, at man ikke skal give afkald på at benytte nationale sprog af de årsager, som omtales i samme punkt.
Vi må indrømme, at vi har lidt svært ved at se pointen med at indføre endnu et niveau i patentproceduren, specielt da der i punkt 6 står, at EU-patentet skal eksistere sideløbende med de nationale systemer. Vores eneste spørgsmål er så, om det ikke er nok med et nationalt niveau, et europæisk niveau og et verdensniveau. Er det virkeligt nødvendigt med et EU-niveau?
Betænkning af Hoppenstedt (A4-0362/98)

Bébéar
Den Europæiske Unions rygte inden for luft- og rumfartsindustrien er en kendsgerning. Det er i dag en konkurrencedygtig og lovende, økonomisk sektor, der tæller topeffektive industrier, AIRBUS Industries f.eks., som blev søsat i 1970 af Frankrig og Tyskland, disponerer således i dag, efter den asiatiske krise, over 50 % af verdensmarkedet inden for sin sektor.
Disse resultater må dog ikke få os til at glemme de økonomiske realiteter: Nu hvor det næste århundrede nærmer sig, er vi ved at tabe terræn. Vores mylder af nationale virksomheder er ikke længere i stand til hver for sig at holde trit med konkurrenceniveauet på verdensmarkedet. Specielt de store amerikanske virksomheder fører en indædt og offensiv politik. På den anden side oplever vi for tiden et fald i den nationale efterspørgsel efter militære fly og tilbageholdenhed med udgifterne til de nationale forsvar.
Det haster således faktisk stærkt med en omstrukturering af denne sektor, som Hoppenstedt-betænkningen også understreger. Det er den løsning, vi skal vælge, hvis vi vil indføre en virkelig koncentration af produktionen, en virkelig samvirken mellem de finansielle investeringer og optimere resultaterne af forskningen og af teknologioverførslerne fra den militære til den civile sektor.
Den Europæiske Union kan give denne kraftige impuls og give den hurtigt, for vi har kun kort tid til rådighed til at virkeliggøre denne økonomiske logik.
I denne henseende er vi i dag nødt til at tage initiativer, som blev taget for mere end ti år siden i USA, det vil sige ophæve adskillelsen mellem de militære og civile strukturer, globalisere forsvars- og rumfartsaktiviteterne ... Europa har således al mulig interesse i at ruste sig bedre, eftersom det er i besiddelse af et levedygtigt basispotentiale.
Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har arbejdet meget med dette spørgsmål med særlig vægt på beskæftigelsesaspektet. Vi må ikke på noget tidspunkt glemme, at 700 virksomheder holder liv i næsten 370.000 familier i hele Den Europæiske Union!
Vi kan derfor ikke lade denne jobsektor forsvinde lidt efter lidt. Vi kan heller ikke give denne industri fra os, hvis vi desuden vil leve op til vores ansvar inden for udenrigspolitik og internationalt diplomati.
Følgelig tilslutter jeg mig min kollega Hoppenstedts betænkning og det frie valg af forholdsregler, som han overlader til både virksomhederne og medlemsstaterne.

Blak, Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet stemte i dag for Hoppenstedts samlede betænkning om den europæiske luft- og rumfartsindustri, fordi dette område vil være en vigtig kilde til beskæftigelse i fremtidens Europa. Således beskæftigede denne sektor i 1997 ikke færre end 377.510 personer, og dertil skal lægges den afledte beskæftigelse i form af ansatte hos bl.a. underleverandører.
Forslaget lægger op til, at man i højere grad samarbejder inden for forskning og udvikling i den europæiske luft- og rumfartsindustri, et samarbejde, som vi anser for at være nødvendigt, hvis denne sektor skal overleve i konkurrencen mod den tilsvarende amerikanske industri. Den amerikanske luft- og rumfartsindustri nyder nemlig godt af det amerikanske militærs store ordrer og også af den knowhow, som militæret giver de private firmaer gratis.
Hoppenstedts betænkning indeholder dog også forslag til fælles udvikling af militærfly og en omstrukturering af den militære såvel som den civile luft- og rumfartsindustri med henblik på at fremme en konsolidering af forsvarsindustrien. Dette forhold strider imod den danske holdning på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område, og derfor har vi undladt at stemme om punkterne 6 og 7, da vi ikke vil stå i vejen for de andre medlemslandes skridt i denne retning.

Holm
Jeg mener, at man må skelne mellem den civile forskning og industri inden for luft- og rumfartssektoren og det militære område. EU's aktiviteter bør kun handle om civile spørgsmål, og der findes i dag ikke noget grundlag i traktaten for at slå disse to dele sammen.
Jeg støtter således ikke Kommissionens meddelelse hvad angår luft- og rumfartsindustrien. Jeg så helst, at man begrænsede denne industrivirksomhed og opsatte klare regler for, hvordan sådanne aktiviteter skal foregå. Det betyder ikke, at jeg er helt imod forskning og industrielle aktiviteter på disse områder, men jeg mener, at forholdet til de militære aktiviteter skal præciseres.
Jeg støtter heller ikke den grundholdning, som også findes i denne betænkning, og som kom frem, da seks af EU's forsvarsministre mødtes tidligere på året for at diskutere en integration og reorganisering af forsvarsindustrierne. Det er særligt beklageligt, at svenske forsvarsindustrier deltog i dette møde set i lyset af den svenske alliancefrihed og neutralitetspolitik.
Jeg har valgt at støtte ændringsforslagene fra V-gruppen, og i den endelige afstemning har jeg valgt at stemme imod betænkningen i sin helhed.

Lindqvist
Det er naturligvis godt at styrke luft- og rumfartsindustrien. For neutrale og alliancefri lande er det imidlertid vanskeligt og direkte umuligt at deltage i et arbejde, som kæder luft- og rumfartsindustrien sammen med landenes forsvarsindustrier og FUSP.

Palm
Der findes i dag ikke nogen militær trussel mod Den Europæiske Union eller dens medlemsstater. Man bør derfor stræbe efter at mindske våbenproduktionen, både fordi det tager ressourcer fra andre vigtige områder i medlemsstaterne, fordi det ved eksport tager vigtige ressourcer fra andre vigtige områder i medlemsstaterne, og fordi det ved eksport tager vigtige ressourcer fra ulande, der primært har brug for en social opbygning. Desuden udgør en fortsat våbenproduktion i sig selv en trussel, da flere våben betyder større muligheder for anvendelse af disse.
Hvis verdenssituationen fremover skulle udvikle sig på en sådan måde, at medlemsstaterne træffer en demokratisk beslutning om at udvikle flere våben, så ser jeg ikke noget til hinder for, at udviklingen af militærfly kan foregå på et monopollignende marked, hvilket nævnes i betænkningen.
Det er således yderst vigtigt, at Unionen og dens medlemsstater stræber efter at mindske luftfartsindustriens stærke afhængighed af militære ordrer. Hvis ikke man gør det, så kan produktionen leve sit eget liv, uanset hvordan den sikkerhedspolitiske situation ser ud.

Titley
Som ordfører for en tilsvarende meddelelse fra Kommissionen om forsvarsrelaterede industrier glæder jeg mig meget over betænkningen af Hoppenstedt om luft- og rumfartsindustrien. Disse to delmarkeder af EU's industri har så stor betydning for vores fremtidige økonomiske succes, at nationale og partipolitiske forskelle så vidt muligt bør gemmes væk, når vi diskuterer disse spørgsmål.
Jeg deler betænkningens ønske om at se stærke industrigrupper, der på EU-plan kan bygge luft- og rumfartøjer, ikke blot for at sikre de mange job og høje færdighedsniveauer, men også for at bevare EU's mulighed for at vælge, hvornår man ønsker at konkurrere eller samarbejde med USA på dette område. Hvis ikke vi kan give de pågældende virksomheder klart grønt lys til at fortsætte med deres omstrukturering på dette område, så kan vi kun takke os selv, hvis vi til sidst kun kan vælge mellem at købe amerikanske luft- og rumfartsfartøjer eller slet ikke at købe noget.
Det glæder mig, at de britiske virksomheder nu tilbageviser den traditionelle opfattelse af mit land som en nation af euroskeptikere ved at påtage sig en vigtig rolle i samarbejdet - ledelsen og personalet hos Westland og British Aerospace samarbejder med EU-partnere om at skabe et fornuftigt forretningsgrundlag i stedet for at følge den isolationspolitik, som de konservative tidligere har hævdet at føre på vegne af det britiske erhvervsliv.
Som det fremgår af denne betænkning, kan man i løbet af de næste 10 år forvente, at der opsendes op imod 1.500 satellitter - som politikere må vi give vores virksomheder de bedst tænkelige muligheder for at deltage i konkurrencen om disse kontrakter og ikke opstille bureaukratiske hindringer på affyringsrampen.

Verwaerde
Jeg vil allerførst lykønske vores ordfører, hr. Karsten Hoppenstedt, med det glimrende stykke arbejde, han har udført.
Meddelelsen fra Kommissionen indeholder en analyse af den aktuelle situation i rumfartsindustrien. Den giver mulighed for et helhedsbillede uden at fremhæve de specifikke problemer i denne eller hin af de delsektorer, som tilsammen udgør denne europæiske industri.
Denne synsvinkel er interessant. Imidlertid har det europæiske marked for rumfart udviklet sig, siden denne meddelelse blev offentliggjort, og Parlamentets betænkning har sat denne ændring i centrum. Europa sidder inde med et virkeligt potentiale for fremtiden.
For at udnytte dette potentiale bedst muligt, bør den europæiske industri have særligt gunstige vilkår, især med henblik på at indføre strategier for fælles virksomheder. Disse strategier vil gøre det muligt for denne foregangssektor at konkurrere på lige vilkår med den amerikanske industri, som på sin side har den fordel, at den ikke skal kæmpe med nationale fragmenteringer af markedet og at den nyder godt af en betydelig national støtte til forskning og udvikling.
Jeg deler fuldt og helt ordførerens mening med hensyn til erklæringen fra Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige af 9. december 1997, og med hensyn til hensigterklæringen fra Tysklands, Spaniens, Frankrigs, Italiens, Sveriges og Det Forenede Kongeriges forsvarsministre. I virkeligheden er den forpligtelse, de har påtaget sig, om at begunstige konsolideringen af de forsvarsrelaterede industrier en væsentlig, politisk faktor og et positivt signal til de europæiske industrier.

Wibe
Ambitionen om at koordinere indsatserne inden for luft- og rumfartsindustrien er prisværdig. Jeg mener imidlertid, at man ikke bør koble det sammen med de militære projekter, hvilket f.eks. sker i punkt 6, hvor man taler om behovet for en fælles udvikling af næste generation af militærfly. Jeg mener i stedet, at man bør lægge vægt på at udvikle luft- og rumfartsindustrien helt uafhængigt af det militært-industrielle kompleks.

Linser
FPÖ støtter det politiske indhold og de politiske hensigtserklæringer i dette forslag til beslutning, men undlader dog at stemme, fordi den fornyede forhøjelse af den finansielle og økonomiske hjælp til dette område, som kræves i forslaget, ikke forekommer at være tilstrækkeligt struktureret og sikret i sin effektivitet.

Fordrevne personer (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen om betænkningen af Wiebenga.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, idet jeg gentager de ord, som mange andre talere allerede har udtalt, vil jeg gerne begynde med at lykønske hr. Wiebenga for et vedholdende, effektivt og opmærksomt arbejde i mange måneder. Når dette er sagt, fru formand, vedrører min første overvejelse nogle indlæg, der udelukkende fremviser en farlig demagogi, som kun har til formål at skade og bringe fare over den sag, der motiverer os - og det er os alle - som forstår, at vi bør give et passende, effektivt og afvejet svar på problemet om at yde tilstrækkelig beskyttelse i et bestemt øjeblik til dem, der har behov for det på grund af uroligheder i deres land. Altså et svar, som er på højde med det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som vi er ved at opbygge med den tredje søjle.
Fru formand, de, som endda går så langt som til at sige, at struktur- eller Samhørighedsfondene bør begrænses for de medlemsstater, som angiveligt obstruerer disse foranstaltninger, hjælper ikke denne sag. For det første fordi dette er en sag om hensigter, og for det andet fordi selvom disse lande gik ind for enstemmighed ved beslutningstagning, ville det overhovedet ikke give nogen mening, hverken juridisk eller politisk, at gennemføre denne form for hensigter, der som sagt i sidste ende er helt igennem skadelige for gennemførelsen af denne betænkning.
Hvad angår Kommissionens to forslag, fru formand, må jeg lykønske kommissæren. Det er to interessante og velafbalancerede forslag, og jeg tror, de vil blive gennemført, og at vi - forhåbentlig - i en meget nær fremtid vil se resultaterne af dem.
Og lad mig nu, fru formand, holde fanen højt for os, der fastholder, at beslutninger på dette område skal træffes ved enstemmighed, og hvorfor vi gør det. Det er ikke demagogi, overhovedet ikke, det drejer sig om, at vi ikke ønsker disse foranstaltninger. Sagen er ganske enkelt den, at fru Gradin ganske korrekt har baseret det første forslag på artikel K.3, stk.2, litra b), fordi det er den, der er gældende ret.
Men vi bør naturligvis tage højde for, at Amsterdam-traktaten - der, selvom den endnu ikke er trådt i kraft, er en politisk beslutning af allerstørste format - fastsætter enstemmighed på dette område. Vi kan derfor ikke se bort fra den. Jeg forstår udmærket kommissærens holdning, men det må ikke blive sagt, at når man ønsker enstemmighed, er det, fordi man ikke ønsker at gå længere. Når man ønsker enstemmighed, viser man blot, at man er opmærksom på, at 15 medlemsstater ved en stor indsats er nået frem til en pagt i Amsterdam, der fastsætter, at der i fem år på dette område skal være enstemmighed. Og eftersom vi virkelig ønsker, at dette gennemføres, fremsætter vi dette forslag, som er det, der skal nås frem til.
Min anden overvejelse går i politisk retning. Det er indlysende, at de 15 medlemsstater skal nå til enighed, og kun hvis de 15 medlemsstater bliver enige, vil dette forslag blive gennemført. Man må give hr. Nassauer ret. Hvis en del af forslaget vedtages ved kvalificeret flertal, fordi det tillades i henhold til artikel K.3, mens den anden del af forslaget imidlertid vedtages ved enstemmighed, får vi i sidste ende en fuldstændig skæv og uligevægtig situation, både politisk og juridisk.
Derfor gentager jeg, fru formand: Vi, som har fremsat ændringsforslag til fordel for enstemmighed, ønsker helt realistisk, at dette forslag bliver gennemført. Vi vil sammen med vores regeringer politisk støtte, at dette forslag gennemføres, men det er vores opfattelse, at det kun kan gennemføres, hvis vi respekterer det, der blev aftalt i Amsterdam, og dette kræver, at 15 medlemsstater bliver enige, ikke et kvalificeret flertal.

Posselt
Fru formand, den socialistiske side af dette parlament undergår for tiden en særdeles interessant forvandlingsproces. Den har sit udgangspunkt i regeringerne, først med en ny sans for realiteterne i asylspørgsmålet hos New Labour, som ganske vist endnu ikke er vidtgående nok, men som dog er til stede, fulgt af det diskussionsoplæg, som den østrigske indenrigsminister Schlögl har fremlagt - hr. Schlögl er også socialist - og nu har vi den tyske indenrigsminister Schily, som pludselig siger, at indvandringen til Tyskland og tilstrømningen af asylansøgere og borgerkrigsflygtninge har overskredet det omfang, man kan forventes at modtage eller kan kapere. Han siger ikke en gang, at det er nået; han siger, at det er overskredet.
Det er ganske interessant at iagttage dette, for det står i kras modsætning til det, der konstant forfægtes af venstre side her i Parlamentet. Her ser man ganske enkelt forskellen mellem ideologi og praksis. Praksis har naturligvis sit udspring i to faktorer. For det første i tallene, som kollega Pirker allerede har fremlagt her. Jeg vil virkelig gerne sige, Tyskland f.eks. har i et gennemsnit over ti år modtaget 50 % af alle asylansøgere og i perioder op til to tredjedele af alle borgerkrigsflygtninge. Det er virkelig en ekstrem situation.
For det andet udspringer denne nye holdning hos nogle ministre naturligvis også af stemninger, og i politik må man indkalkulere stemninger realistisk. Vi vil give forfulgte husly. Vi vil give dem beskyttelse og sikkerhed, men netop hvis jeg vil det, har jeg brug for accept, og denne accept kan jeg kun opnå, hvis der findes en personmæssig byrdefordeling, som på retfærdig vis belaster de enkelte medlemsstater lige hårdt. Det kan man ikke komme uden om med et par floskler, som i det foreliggende forslag, som er et pseudoforslag, vi har derimod virkelig brug for en personmæssig byrdefordeling efter faste kvoter.
Bayerns indenrigsminister Günther Beckstein har foreslået Dem, fru kommissær, at oprette en europæisk central, som foretager denne faste kvotering og tildeler disse kvoter. Det ligger stadig langt ude i fremtiden. Vi ville være glade, hvis der her i det mindste blev taget et første skridt i retning af mere Europa, men dette pseudoforslag, som er blevet forelagt os, er et skridt i retning af mindre Europa. Det forsøger nemlig at undgå solidaritet og samtidig at lappe dette hul med ord. Derfor må vi også forkaste de to foreliggende forslag, fordi vi er af den opfattelse, at de burde bære overskriften: Ramt ved siden af. Jeg tror virkelig, at enhver medlemsstat kan blive ramt af en uforholdsmæssig stor belastning, og det vil jeg gerne sige også til de spanske og andre kolleger: Dette er ikke kun et spørgsmål, som angår Tyskland, Østrig, Holland og nogle få andre. I morgen kan der eksplodere noget i Middelhavsområdet, som så også angår Spanien, og også da vil der være brug for solidaritet. Solidaritet er imidlertid noget gensidigt, og denne problematik kan ramme alle medlemsstater i forskelligt omfang og på forskellige tidspunkter. Derfor må der allerede nu oprettes et instrument til at fordele byrderne, før katastrofen bryder løs over os, før der opstår problemer, men jeg vil også gerne sige - og jeg er taknemmelig for, hvad kollega Pradier har sagt om dette emne - der skal naturligvis også forebyggelse til.
Vi må ikke bare stå og se til, indtil flygtningestrømmene kommer, vi skal med rettidig indgriben, som f.eks. i tilfældet Kosovo, sørge for, at der på stedet skabes forudsætninger for, at menneskene kan leve sikkert i deres hjemegn.

Gradin
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen har med interesse deltaget i ordfører Jan Wiebengas to betænkninger om Kommissionens reviderede forslag om midlertidig beskyttelse af fordrevne personer og forslaget om solidarisk fordeling af ansvaret for flygtningepolitikken. Baggrunden for initiativerne er, at forhandlingerne om vores oprindelige forslag om midlertidig beskyttelse kørte fast i Ministerrådet for et år siden. Der var flere udmærkede synspunkter, og alligevel stod det klart, at vi ikke kunne komme længere. Der var en risiko for, at luften ville gå helt ud af forhandlingerne, og det så ud, som om det daværende britiske formandskab helt ville lægge spørgsmålet på hylden. Vi var altså tvunget til at gøre noget, og jeg vurderede, at det ikke var tilstrækkeligt med mindre finjusteringer af det oprindelige forslag. Der var dels behov for en ændring af teksten om midlertidig beskyttelse og dels behov for mere udviklede tanker om fordelingen af ansvaret for modtagelse af asylsøgere i Unionen. På den måde kunne vi også hurtigt indføre de mange udmærkede forslag til forbedringer, som er kommet frem under forhandlingerne. Desuden kunne vi på naturlig vis justere forslaget i overensstemmelse med en del af de synspunkter, som Parlamentet havde fremført.
Som ordføreren har kunnet konstatere, er forslaget om midlertidig beskyttelse i stort omfang uændret i forhold til tidligere. Det primære spørgsmål er fortsat, hvordan man skal behandle mennesker, der har brug for midlertidig beskyttelse. Skal de have arbejde, hvilken pleje og omsorg skal de have, og hvilken uddannelse bør de have adgang til? Efter min mening bør man have et højt ambitionsniveau, hvilket også fremgår af det nye forslag.
Anden del af forslaget består af en mekanisme, der gør det muligt at nå frem til en beslutning om at indføre eller udfase midlertidig beskyttelse. Formålet er at skabe bedre forudsætninger for en fælles håndtering af fremtidens asylkriser i Europa. Hvad det angår er jeg forholdsvis åben. I det ændrede forslag har vi forsøgt at tage hensyn til de forskellige synspunkter, der hidtil er blevet fremsat. Der findes naturligvis ikke kun én mulig model for opbygning af det nødvendige beredskab.
Fru formand, forslaget om en solidarisk fordeling af ansvaret for asylansøgere er på mange områder nyskabende. Når spørgsmålet er blevet taget op i Unionen, er diskussionen hidtil hver gang strandet på grund af uoverensstemmelser vedrørende spørgsmålet om personfordeling eller hvilke kriterier, der skal anvendes i forbindelse med økonomisk støtte. I vores forslag har vi forsøgt at kombinere tanken om økonomisk støtte med kravet om også at kunne omfordele mennesker. For mig er begge aspekter vigtige. Det er beklageligt, at debatten så ofte handler om enten eller. Jeg mener, at man udmærket kan kombinere disse to strategier.
For to uger siden mødtes indenrigs- og justitsministrene til et uformelt Rådsmøde i Wien. Her diskuterede man bl.a. strategidokumentet om indvandrings- og asylspørgsmål fra det østrigske formandskab. Der er meget at sige om indholdet. Netop nu arbejdes der med at give dokumentet en udformning, der afspejler de synspunkter, som parlamentsmedlem Wiebenga også har efterlyst, og som blev fremført på mødet i Wien. Initiativet har således bevirket, at vi for første gang, siden jeg blev kommissær, har haft en ordentlig principiel diskussion om disse spørgsmål, hvilket glæder mig.
Debatten i Wien viste også, at samtlige medlemsstater har indset, hvad den nye traktat indebærer, og at der er blevet større forventninger til konkrete resultater på migrations- og asylområdet. En række ministre understregede heldigvis behovet for at nå et resultat, både hvad angår midlertidig beskyttelse og byrdefordeling. Det østrigske formandskab regner med i det mindste at kunne præsentere en situationsrapport på det formelle Rådsmøde den 3. og 4. december. Det viser endnu en gang, at samarbejdet på disse områder går langsomt. Det er betænkeligt på et område, der er så dynamisk som asylområdet.
På det seneste har vi fået flere beviser for, at der er et stort behov for et mere effektivt samarbejde. Jeg tænker først og fremmest på konflikten i Kosovo. Det kan også være værdifuldt at minde om, at Kommissionen har lovet at omsætte disse forslag til direktiver, når den nye traktat er trådt i kraft. Det ser desværre ud til at vare lang tid, inden Amsterdam-traktaten træder i kraft. Hvis jeg har forstået det ret, så bliver det tidligst næste sommer.
Jeg har derfor med stor tilfredshed bemærket, at flere delegationer på det uformelle Rådsmøde i Wien erklærede, at man nu må nå frem til en aftale. Desuden blev det flere gange understreget, at en fælles løsning i Unionen ligeledes må indeholde et rimeligt niveau af sociale rettigheder for dem, der skal have midlertidig beskyttelse.
I Kommissionen har vi gjort, hvad vi kan for at løse knuderne og finde en farbar vej. Nu er det op til formandskabet og medlemsstaterne at fuldbyrde forhandlingerne og nå frem til en aftale. Jeg havde håbet på helhjertet støtte fra Parlamentet, men det er tydeligt, at jeg må gå skuffet herfra.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Visum - Lufthavnstransit
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0408/98) af Lehne for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om
I.udkast til fælles aktion vedtaget af Rådet om ensartet udformning af ark, hvorpå medlemsstaterne kan anbringe et visum til personer, hvis rejselegitimation ikke anerkendes af den medlemsstat, der udsteder arket, eller til personer, der ikke er i besiddelse af nogen rejselegitimation (10224/98 - C4-0525/98-98/0914(CNS)); og
II.udkast til fælles aktion vedtaget af Rådet om en ordning for lufthavnstransit (10225/98 - C4-0526/98-98/0915(CNS)).
Lehne
Fru formand, mine damer og herrer. Dette er nok ikke denne mødeuges mest betydningsfulde betænkning. Derfor er det så meget desto mere interessant, at man får syv minutters taletid til en relativt set så lidet betydningsfuld betænkning, mens taletiden nogle gange mangler andre steder. Ærligt talt ved jeg ikke, hvad jeg skal fortælle Dem om denne betænkning i syv minutter, så jeg beder Dem have forståelse for, at jeg gør det lidt kortere.
Alene af titlen, som formanden har læst op, kan De se, at der i hovedsagen er tale om tekniske problemstillinger, men disse tekniske problemstillinger er dog ikke helt uinteressante, hvis man prøver at se på, hvad Rådet har forelagt os til afgørelse. Det begynder med, at Rådet med hensyn til delbetænkningen om dette fælles ark til et visum åbenbart forsøger, i modstrid med traktatens bestemmelser, at bringe sig selv i en gunstigere position for de enkelte medlemsstater, idet Rådet nemlig henfører spørgsmålene om arkets form og disse visas form under artikel K.3 i traktaten, selvom der faktisk findes en specialbestemmelse til dette formål i traktaten, nemlig artikel 100 C. Dermed er det heller ikke nogen fælles aktion længere, men skulle i princippet gennemføres som direktiv. Netop dette har vi også skrevet i udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.
En anden problematisk ting ved Rådets forestillinger er det faktum, at det definerer sig selv som udøvende myndighed i en hel række af artikler i denne fælles aktion. Her har vi sørget for, at det i stedet er enten Kommissionen eller medlemsstaterne, der anføres som udøvende myndighed, i hvert fald i henhold til vores betænkning. Af den simple grund, at vi mener, at dette er mere rigtigt, end hvis Rådet, som jo egentlig er medlovgiver eller i dette tilfælde fællesskabslovgiver, selv gør dette og dermed faktisk også sætter spørgsmålstegn ved princippet om magtens tredeling.
Med hensyn til den anden delbetænkning, nemlig om transitvisa i lufthavne, drejer det sig til dels om den samme problematik. Her er retsgrundlaget dog rigtigt valgt efter vores opfattelse. Det drejer sig imidlertid i hovedsagen om harmonisering af tekniske bestemmelser til bekæmpelse af illegal indvandring og om bedre kontrol i lufthavnene.
Jeg beder Dem vedtage de ændringer, som Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har vedtaget, her i plenum, og dermed slutter jeg min udtalelse om denne ikke så betydelige, men nok heller ikke helt uvigtige betænkning.

Zimmermann
Fru formand, ærede kolleger. Hvad angår den fælles udformning af arket, er jeg enig med ordføreren i, at dette egentlig kan vedtages i den form, som vi også har vedtaget i udvalget. Da der er tale om en formular, som ene og alene fremstilles med det formål at udstede et visum på den, er artikel 100 C i EF-trakten også det rette retsgrundlag, også selvom juristerne ikke har kunnet blive enige i deres vurdering af, om denne opfattelse er rigtig. Vi har fået to vurderinger af det. Jeg anser det for politisk nødvendigt at foretage den fælles udformning af arket på grundlag af artikel 100 C.
Vi har som Parlament altid givet forrang til de procedurer, som giver mulighed for at træffe beslutning med kvalificeret flertal. Med Amsterdam-traktatens ikrafttræden fastsættes der ganske vist igen enstemmighed i spørgsmål om visumordninger for en periode på fem år, før der kan træffes en beslutning med kvalificeret flertal. Retningen er dog klar. På området »Visa, asyl, indvandring og andre politikker vedrørende personers frie bevægelighed« vil Rådet inden for en overskuelig fremtid træffe afgørelser med kvalificeret flertal. Jeg tror dog ikke, at Rådet efter fem års enstemmighed vil have lettere ved at træffe afgørelser med kvalificeret flertal end i dag.
Jeg tilslutter mig derfor ordførerens opfattelse, at vi er i færd med at foretage en fælles regulering i Europa af området under afsnit IV i Amsterdam-traktaten. I denne forbindelse skal Europa-Kommissionens rolle styrkes tilsvarende. Det betyder, at det påhviler Kommissionen og ikke Rådet at fremlægge tekniske specifikationer for dette ark og at stå til rådighed for medlemsstaterne som samtalepartner med henblik på produktionsstedet.
Med hensyn til transitvisum i lufthavne har Den Europæiske Domstol givet Parlamentet et temmelig tydeligt forlæg. Retsgrundlaget i artikel K.3 forudsætter på dette område kun et samarbejde med medlemsstaterne. Dette blev vi klar over allerede i udvalget. Vi ønsker imidlertid at styrke Rådet i forhold til medlemsstaterne og dermed hjælpe med til fælles handling, også i spørgsmålet om visa og illegal indvandring.
I udvalget har vi allerede gjort bestemmelserne for statsløse og anerkendte flygtninge samt indførelse af visumpligt afhængige af en fælles beslutning i Rådet. Dette vil vi også opnå for ændringer af den fælles liste. Jeg plæderer derfor også for at vedtage det pågældende ændringsforslag om at slette artikel 4.
Med hensyn til positivlisterne får hver enkelt medlemsstat med artikel 9 mulighed for i perioder at sætte den ud af kraft. Jeg har dog den opfattelse, at vi i lyset af fælles ydre grænser har brug for fælles regler for visa. Hertil hører også disse transitvisa. Jeg tror, at netop hvis disse visa især har til formål at bekæmpe den illegale indrejse, er det fornuftigt med fælles initiativer. Sådan er det også fastlagt i Amsterdam-traktaten.
Jeg plæderer derfor for, at vi følger den vej, Parlamentet allerede har betrådt, og også sletter artikel 9.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, for det første vil jeg gerne oplyse, at jeg tager ordet på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe for at lykønske ordføreren og for at sige, at Det Europæiske Folkeparti vil følge hans anvisninger og generelt godkende betænkningen.
For det andet vil jeg gerne fremføre en overvejelse vedrørende disse to forslag til fælles aktioner, som godt nok ikke udgør selve kernen i politikken i tredje søjle eller generelt politikken om oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men som jeg dog alligevel finder særdeles interessante, fordi de giver en forsmag på en situation, som vil blive gentaget i andre tekster. Hvorfor henviser jeg til dette? Fordi det i bund og grund drejer sig om at fortolke tekster, generelle regler og undtagelser til restriktive fortolkninger.
Vi har dommen af 12. maj 1998, som allerede er blevet nævnt, hvor EF-Domstolen giver en restriktiv, men efter min mening korrekt fortolkning af artikel 100 C i EF-traktaten gående ud på, at der i EF-traktaten tales om indrejsevisum og ikke transitvisum. Og da denne artikel er en undtagelse til artikel K.1, stk. 3, skal den fortolkes på sine egne betingelser.
Men hvorfor støtter vi så, at det andet forslag - forslaget om en visummodel for undtagelsestilfælde, når den rejsende ikke er i besiddelse af noget dokument - har hjemmel i artikel 100 C? Fordi dette er Parlamentets funktion.
På samme måde som jeg tidligere sagde, at vi bør henholde os til det, der er aftalt i Amsterdam-traktaten, når vi skal fastsætte spillereglerne inden for det emne, vi drøftede for nogle minutter siden, er Parlamentets funktion her at gå så langt, som teksterne tillader. Og det er jo korrekt, at dette visum for personer, der ikke er i besiddelse af korrekt, legalt og lovligt rejsedokument, er mere end et visum, men der er ikke tvivl om, at det udgør et tilbehør til et identifikationsdokument, og at det således fungerer som visum i henhold til forordning nr. 1683/95.
Parlamentet bør derfor udtale sig til fordel for en fortolkning af artikel 100 C, der omfatter noget, som ikke står udtrykkeligt i teksten, men det kan fortolkes, som at dette generelt er et særligt tilfælde af indrejsevisum, og at det er korrekt at anvende artikel 100 C som retsgrundlag.
Fru formand, efter min opfattelse - og her taler jeg på egne vegne - bør der derfor være sammenhæng i det, som dette Parlament gør, nemlig at bringe de juridiske tekster til fortolkningens grænser, men uden dog at forfølge en steril voluntarisme, som kun fører til, at forslagene ikke krones med succes.

Mohamed Alí
Fru formand, i dag behandler vi to udkast til fælles aktioner, som er fremlagt af Rådet, og som forsøger at harmonisere nogle konkrete aspekter af visum- og lufthavnstransitpolitikken. Selvom det drejer sig om ganske formelle aspekter, som ensartet udformning af ark til anbringelse af visum, må vi ikke glemme, at man bag disse formelle handlinger skimter nogle af de egenskaber, som udgør hovedlinjen i den indvandrings- og asylpolitik, som på det seneste er blevet ført af Fællesskabets myndigheder og af Den Europæiske Unions medlemsstater.
Hvad angår den fælles aktion vedrørende en ensartet udformning af ark til visum, og især hvad angår analysen af retsgrundlaget, er vi enige med ordføreren og Europa-Parlamentets Retsudvalg, som har undersøgt det relevante retsgrundlag for denne aktion, i idéen om, at forslaget burde komme fra Europa-Kommissionen og ikke fra Rådet. Der burde være tale om et udkast til direktiv og ikke til fælles aktion, da det således kunne indgå i en fællesskabspolitik om indvandring og asyl som knæsat i Amsterdam-traktaten og ikke i en samarbejdspolitik mellem medlemsstaterne.
Hvis vi endvidere koncentrerer os om indholdet i forslaget, tjener det intet formål at beskrive den ensartede europæiske visummodel i store træk, når medlemsstaterne i sidste ende kan anføre de tekniske specifikationer, de ønsker. På samme måde bør arket være gyldigt for alle lande i Den Europæiske Union uden nogen som helst mulighed for undtagelser. Dette ville ikke være en god måde at gribe en virkelig fællesskabspolitik på visumområdet an på.
Ud over disse juridisk-politiske spørgsmål vil jeg gerne insistere på, at harmoniseringen af disse aspekter af Fællesskabets visumpolitik ikke bør føre til flere restriktioner og begrænsninger i indvandrings- og asylpolitikken, der dækkes gennem kravet om flere bureaukratiske sagsbehandlingsfaser eller komplicerede krav til opnåelse af visum. Vi kan ikke tillade, at dette fører os til en situation, der er endnu vanskeligere for flygtninge og asylansøgere, der ønsker at komme til et sikkert land.
Alt i alt bør de bestemmelser, der vedtages for den ensartede visummodel og lufthavnstransit, høre ind under en virkelig fællesskabspolitik for indvandring og asyl, der sikrer demokratisk og retslig kontrol af de forskellige aktioner, som er inspireret af principperne om solidaritet og respekt for menneskerettighederne, og som altid har Geneve-konventionen og den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder som baggrundstæppe.

Lindholm
Fru formand, visumspørgsmålet er en stadig kilde til diskussion og debat i Europa-Parlamentet. Det skyldes bl.a., at man endnu ikke er enige om, hvordan problemet skal løses. Spørgsmålet og betænkningen om visum til borgere fra tredjelande er stillet i bero på grund af retlige problemer i udvalget. Domstolen har ophævet Rådets beslutning om bl.a. den grå liste, hvoraf det fremgår, hvilke lande der kræves visum fra. Til trods herfor fungerer listen fortsat, og det har den gjort i ca. fem år. I praksis betyder det f.eks., at rumænske forhandlere skal have visum for at kunne deltage i forhandlinger i Bruxelles, da Rumænien er opført på den ophævede liste, som stadig gælder. Der er absurd!
Man har altså ikke fundet et svar på det overordnede og vigtige spørgsmål om visumpolitik. Samtidig skal vi nu tage stilling til udformningen og udseendet af selve papirerne, så de bliver ensartede og harmoniserede. Jeg mener, at man starter i den forkerte ende. Lehne har imidlertid et overordnet mål med sin betænkning, nemlig at ændre retsgrundlaget for søjle 3 og overføre det mellemstatslige samarbejde til søjle 1 og dermed overstatslighed. Det siger svenskerne i V-gruppen nej til, da vi foretrækker det mellemstatslige samarbejde, mens de andre i vores gruppe har en anden mening.
Jeg vil endnu en gang minde om, at vi i Skandinavien med den nordiske pasunion har 40 års samlet viden og erfaring om, hvordan man uden central styring og uden direktiver og harmonisering kan have en velfungerende pasunion og en udmærket visumpolitik på mellemstatsligt niveau. Jeg beklager, at man ikke har været mere interesseret i dette og lydhør over for vores erfaringer for eventuelt at bygge videre på disse tanker.
Til slut vil jeg minde om, at Amsterdam-traktaten faktisk endnu ikke er trådt i kraft, og derfor heller ikke kan anvendes som reference i denne forbindelse.

Buffetaut
Fru formand, hr. Lehne sagde rigtignok for lidt siden, at hans betænkning var meget teknisk, men bag ved tekniske betragtninger gemmer der sig altid andre problemer.
Jeg vil begynde med de tekniske aspekter ved dokumentet. Jeg deler ikke dets syn på det juridiske fundament. Efter min opfattelse var artikel K 3 i traktaten om Den Europæiske Union helt igennem velbegrundet. Jeg deler heller ikke hans synspunkter, der går ud på at få Kommissionen til at spille den rolle, som fra starten var tildelt Rådet, i en fælles aktion. Men bag dette rent tekniske problem rejser der sig i virkeligheden et institutionelt spørgsmål, som vi en dag bliver nødt til at tage fat i: Hvad er Rådets og Kommissionens respektive beføjelser, og hvad bør de være?
Jeg har den allerstørste respekt for Kommissionen, for kommissærerne og for de 15.000 tjenestemænd, som servicerer dem. Det er dog ikke desto mindre en kendsgerning, at kommissærerne er udpegede, og at deres demokratiske legitimitet, om jeg så må sige, er langt ude. I modsætning hertil har Rådet, som er sammensat af repræsentanter for regeringerne, en vis demokratisk legitimitet. Og i virkeligheden er det her, problemet ligger for en institutionel udvikling af Den Europæiske Union.
Man vil kalkere de klassiske parlamentariske relationer, vi kender i vores nationer, over på de europæiske institutioner og gøre Kommissionen til en slags pseudo-regering. Men Kommissionen er ikke nogen regering. Kommissionen udspringer ikke af noget flertal. Kommissionen støttes ikke af noget flertal i Europa-Parlamentet. Kommissionen er en institution midtvejs mellem politik og teknokrati. Og jeg kan derfor ikke følge hr.Lehne og i sidste ende et flertal her i Parlamentet, når de med djævlens vold og magt, om jeg så må sige, vil anfægte Rådets beføjelser, som rent demokratisk er fuldstændigt legitime, til fordel for en Kommission, der skulle være den kommende regering i en kommende europæisk stat, byggende på et hypotetisk europæisk folk.
I virkeligheden er der mange folk i Europa, der er mange traditioner, mange historier, mange forskellige sprog. Som følge heraf må vi absolut, når vi arbejder med den institutionelle udvikling af Den Europæiske Union, på den ene side gengive Rådet mere politisk autoritet og, på den anden side, også knytte de nationale parlamenter til det parlamentariske arbejde ved at give Europa-Parlamentet flere beføjelser. På den måde får vi et virkeligt demokratisk Europa.

Gradin
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Lehne for hans værdifulde betænkning om de to forslag til en fælles aktion vedrørende lufthavnstransit og ensartet udformning af dokumenter til anbringelse af visa. De to forslag er en del af en igangværende proces. Målet er en harmonisering af reglerne for medlemsstaternes visumpolitik. Ikke alle aspekter af visumpolitikken er dækket af artikel 100 C i traktaten. Nogle aspekter er vedtaget på baggrund af Afsnit VI. Når Amsterdam-traktaten træder i kraft, vil den imidlertid omgruppere alle aspekter af visumpolitikken til søjle 1 under Afsnit IV.
Jeg vil gerne kort redegøre for Kommissionens holdning til disse to udkast til aktioner. For det første har vi det nye forslag fra Rådet til en fælles aktion om en ordning for lufthavnstransit baseret på artikel K.3. Dette forslag er en udvidelse og en udvikling af den eksisterende ordning fra 1996. I 1998 bekræftede Domstolen, at denne aktion falder ind under artikel K.3. Dette nye forslag til en fælles aktion sigter på at indføje to ekstra elementer. For det første skal den fælles indstillingsliste over lande udvides med Bangladesh og Pakistan. For det andet indeholder forslagene bestemmelser om en undtagelse fra påbuddet om lufthavnsvisa for statsborgere i lande, der har opholdsdokumenter fra visse andre lande, f.eks. USA og Schweiz.
Kommissionen har ingen konkrete kommentarer i øjeblikket. Vi vil imidlertid undersøge muligheden for at udforme yderligere forslag, når Amsterdam-traktaten er trådt i kraft. Vi må tage højde for integrering af Schengen-aftalen i Unionens acquis .
Det andet forslag fra Rådet drejer sig om en fælles aktion om ensartet udformning af ark, hvorpå medlemsstaterne kan anbringe et visum. Målet er at opnå et vist harmoniseringsniveau for at opgradere sikkerhedsstandarder i to specielle tilfælde. Det ene drejer sig om tilfælde, hvor visummærkaten ikke kan anbringes i pas, der ikke anerkendes som gyldig rejselegitimation, og det andet drejer sig om personer, der slet ikke er i besiddelse af nogen rejselegitimation. Kommissionen bekymrer sig om det retsgrundlag, der er valgt for dette forslag. I EF-traktaten er der ikke anført klare kompetenceområder vedrørende udlevering af sådanne ark til personer, der ikke er i besiddelse af nogen rejselegitimation. Det kan imidlertid også hævdes, at et sådant ark udgør en integrerende del af selve det ensartede visumformat. I det tilfælde kan artikel 100 C i EFtraktaten muligvis finde anvendelse.
Diskussionen i Rådet bliver afgørende for Kommissionens endelige holdning. Kommissionen vil muligvis blive anmodet om at fremsætte en erklæring i Rådet, og så vil Kommissionen selvfølgelig afsløre Europa-Parlamentets synspunkter over for Rådet.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 18.55)

